Справа № 452/1951/20                                Головуючий у 1 інстанції: Карнасевич Г.І. 
Провадження № 22-ц/811/1381/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія: 84

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючої - судді Копняк С.М.,
       суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
       секретар - Жукровська Х.І.,         
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 11 березня 2021 року, постановлену в складі головуючої судді Карнасевич Г.І., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Концерн "Військторгсервіс", Міністерство оборони України про заміну сторони виконавчого провадження, -
в с т а н о в и в:
       В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження його правонаступником.
       Заява обґрунтована тим, що на примусовому виконанні у державного виконавця Самбірського МР ВДВС ГТУЮ у Львівській області Мазуркевич Л.І. перебуває виконавче провадження № 57634242 з примусового виконання виконавчого листа № 452/1481/13-ц від 12.01.2017 року, виданого Самбірським міськрайонним судом Львівської області про зобов`язання ОСОБА_1 повернути Концерну «Військторгсервіс» приміщення нежитлової будівлі складу овочевої тари загальною площею 280,20 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
У провадженні Самбірського міськрайонного суду Львівської області також перебуває справа № 452/140/19 за позовом ОСОБА_1 до Концерну «Військторгсервіс», Міністерство оборони України про відшкодування витрат поліпшення нерухомого майна – складу овочевої тари загальною площею 280, 20 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 1 398 022, 00 грн., згідно експертного висновку про вартість об`єкту оцінки станом на 28.11.2018 року.
       У зв`язку з вищевикладеним просив суд замінити сторону виконавчого провадження правонаступником, а саме з Концерну «Військторгсервіс» на нового стягувача - Міністерство оборони України.
       Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 11 березня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
       Ухвалу суду оскаржив представник заявника - адвокат Бойко Н.Р.
       В апеляційній скарзі покликається на те, що відповідно до відомостей, викладених у відзиві на позов ОСОБА_1 до Концерну «Військторгсервіс», Міністерство оборони України про відшкодування витрат поліпшення нерухомого майна – складу овочевої тари загальною площею 280, 20 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 1 398 022, 00 грн., згідно експертного висновку про вартість об`єкту оцінки станом на 28.11.2018 року, Концерн «Військторгсервіс» повідомляє суд про те, що власником приміщення є Міністерство оборони України. Суд першої інстанції зазначеного не врахував та безпідставно відмовив у вимозі про за міну сторони у виконавчому провадженні. 
       З урахуванням вище наведеного, просить скасувати ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 11 березня 2021 року та постановити нову, якою замінити стягувача у виконавчому провадженні №57634242 з примусового виконання виконавчого листа № 452/1481/13-ц від 12.01.2017 року, виданого Самбірським міськрайонним судом Львівської області, з Концерну «Військторгсервіс» на нового стягувача - Міністерство оборони України.
       В свою чергу 03 вересня 2021 року від Міністерства оборони України Концерн «Військторгсервіс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній зазначає, що дійсно, власником всього нерухомого майна, яке належить Концерну є Міністерство оборони України як Уповноважений орган управління, однак, це не є підставою для того, щоб у виконавчих провадженнях Концерн «Військторгсервіс» не виступав стягувачем, а майно, яке витребовується за виконавчими провадженнями не поверталось Концерну, як стороні виконавчого провадження та титульному володільцю майна, який володіє ним на праві господарського відання. Більше того, факт того, що Міністерство оборони України є власником спірного державного нерухомого майна є загальновідомим та не потребує повторного доведення, так як саме з підстав неодержання попередньої згоди на відчуження державного нерухомого майна - нежитлової будівлі складу овочевої тари загальною площею 280,20 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , договір купівлі - продажу укладений 18 березня 2010 року між ОСОБА_1 та Концерном «Військторгсервіс» в особі його філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» було визнано недійсним. При цьому, під час укладення договору купівлі - продажу, апелянтом не заявлялось жодних претензій щодо того, на якій підставі Концерн укладає договори купівлі – продажу державного майна, яке належить Міністреству оборони України. 
       Крім того, звертають увагу на те, що апелянт посилається, як на підставу заміни сторони виконавчого провадження з Концерну на Міністрество оборони України на частину п`яту статті 15 ЗУ « Про виконавче провадження», однак, не наводить жодних підстав та доказів вибуття Концерну «Військторгсервіс», як сторони виконавчого провадження, в зобов`язанні боржника повернути Концерну державне нерухоме майно, що стали підставою для його заміни на Міністрество оборони України. 
       З врахуванням вищенаведеного та інших мотивів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 11 березня 2021 року, просять ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. Представник апелянта адвокат Бойко Н.Р. направив до суду апеляційної інстанції клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням у відрядженні. Зважаючи на вимоги частини другої статті 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також на те, що рішення про виклик учасників справи в судове засідання суду апеляційної інстанції для надання пояснень не приймалось, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання адвоката Бойка Н.Р. та можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які не з`явились.   
       Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також вимог та підстав заяви, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала відповідає зазначеним вимогам. 
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у пункті 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався. 
За приписами частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.
Процесуальні питання, які вирішуються судом у зв`язку з виконанням судових рішень у цивільних справах врегульовані у Розділі VI ЦПК України.
Судом встановлено, що на примусовому виконанні у державного виконавця Самбірського МР ВДВС ГТУЮ у Львівській області Мазуркевич Л.І. перебуває виконавче провадження № 57634242 з примусового виконання виконавчого листа № 452/1481/13-ц від 12.01.2017 року, виданого Самбірським міськрайонним судом Львівської області, про зобов`язання  ОСОБА_1 повернути Концерну «Військторгсервіс» приміщення нежитлової будівлі складу овочевої тари загальною площею 280, 20 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу (частина перша статті 55 ЦПК України).
У разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Суд розглядає заяву про заміну сторони її правонаступником у десятиденний строк з дня її надходження до суду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи та заінтересованих осіб. Неявка учасників справи та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження. Ухвала про заміну сторони виконавчого провадження надсилається (надається) учасникам справи, а також державному виконавцю, приватному виконавцю в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження (стаття 442 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У пунктах 73 - 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року в справі № 916/617/17 (провадження № 12-48гс20) зазначено, що:
«оскільки виконавче провадження є самостійною стадією судового процесу, сторони виконавчого провадження належать до учасників справи, а отже, якщо процесуальне правонаступництво має місце на стадії виконавчого провадження, заміна сторони виконавчого провадження означає й заміну учасника справи.
На стадії виконавчого провадження як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони виконавчого провадження правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому статтею 334 цього Кодексу з урахуванням підстав, визначених статтею 52 ГПК України. У цьому випадку приписи статті 334 ГПК України, що містить процесуальні особливості здійснення правонаступництва на стадії виконання судового рішення, застосовуються разом з положеннями статті 52 цього Кодексу.
Натомість як до відкриття виконавчого провадження, так і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється виключно на підставі статті 52 ГПК України. У такому випадку з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження заміна відповідної сторони виконавчого провадження правонаступником є неможливою. Єдиним винятком є заміна боржника або стягувача у виконавчому документі до відкриття виконавчого провадження, що окремо обумовлено у частині п`ятій статті 334 ГПК України.
Процесуальне правонаступництво в розумінні статті 52 ГПК України допускається на будь-якій стадії судового провадження, включаючи й стадію виконання судового рішення».
У пунктах 6.11.-6.17. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року по справі № 911/3411/14 (провадження № 12-39гс20) вказано, що:
«після закінчення виконавчого провадження не виключається можливість подальшого руху справи як в межах перегляду рішення суду (апеляційний, касаційний перегляд, перегляд за нововиявленими або виключними обставинами), так і в межах виконання рішення суду (поворот виконання, оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження), а також у зв`язку із судовим контролем за виконанням рішення суду. Тож навіть після закінчення виконавчого провадження у учасника справи може виникати ряд процесуальних питань, пов`язаних із захистом його прав та охоронюваних інтересів.
Правонаступництво як інститут цивільного процесуального права нерозривно пов`язане з правонаступництвом як інститутом цивільного права, адже зміни у матеріально-правових відносинах зумовлюють необхідність привести процесуальний стан осіб як учасників таких матеріально-правових відносин у відповідність з їх дійсною юридичною зацікавленістю у перебігу та результаті судового провадження, в тому числі у виконанні рішення суду.
Правонаступництво як інститут цивільного процесуального права має універсальний характер. У разі вибуття правопопередника з виконавчого провадження до правонаступника переходить весь комплекс процесуальних прав та обов`язків, притаманних для сторони виконавчого провадження, і, відповідно, комплекс процесуальних прав та обов`язків, притаманних стороні судового провадження, враховуючи стадію, на якій відбулося правонаступництво.
Закінчення виконавчого провадження, у тому числі й у випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, не виключає подальшого існування процесуальних правомочностей учасника справи в межах судового провадження, тож не має наслідком заборону здійснення процесуального правонаступництва щодо них.
Питання процесуального правонаступництва у всіх випадках вирішується судом, який при його вирішенні повинен дослідити по суті обставини та підстави правонаступництва. З огляду на викладене вище Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 496/2685/13-ц про те, що заміна сторони правонаступником можлива і після закриття виконавчого провадження у зв`язку з його виконанням.
З аналізу наведеного можна зробити висновок про те, що оскільки виконавче провадження є самостійною стадією судового процесу, сторони виконавчого провадження належать до учасників справи, а отже, якщо процесуальне правонаступництво має місце на стадії виконавчого провадження, заміна сторони виконавчого провадження означає й заміну учасника справи. Відтак заміна у разі вибуття сторони виконавчого провадження правонаступником (стаття 334 ГПК України) має відбуватись з одночасною заміною правонаступником відповідного учасника справи (стаття 52 ГПК України). Відповідний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду також у постанові від 03 листопада 2020 року у справі № 916/16/17 (пункт 73)».
У пунктах 6.20.-6.23. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року по справі № 911/3411/14 (провадження № 12-39гс20) зазначено, що:
«якщо після відкриття провадження за скаргою/заявою на судове рішення, поданою особою, яка вважає себе правонаступником позивача у спірних правовідносинах, буде встановлено, що така особа не набула прав та обов`язків право попередника, суд своєю ухвалою закриває відповідне провадження на підставі визначеної процесуальним законодавством норми.
У випадку коли ставиться питання про заміну стягувача у виконавчому провадженні та скасування постанови державного виконавця про закриття виконавчого провадження, встановлення судом обставин відсутності переходу прав від право попередника до правонаступника буде мати процесуальним наслідком відмову в задоволенні відповідної заяви.
Питання процесуального правонаступництва у всіх випадках вирішується судом, який при вирішенні цього питання повинен дослідити по суті обставини правонаступництва та не може обмежитися встановленням формальних умов застосування відповідного припису».
Встановивши, що Концерн «Військторгсервіс» не вибув із виконавчого провадження, оскільки відсутні підстави для заміни його правонаступником, правильно застосувавши норм процесуального права, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Пунктом першим частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини справи, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Відповідно до частини п`ятої  статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 16 вересня 2021 року. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,- 

п о с т а н о в и в:

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 11 березня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення. 
Повний текст постанови складено 16 вересня 2021 року. 

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.