Постанова
Іменем України 
 
13 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 263/12413/20
провадження № 61-9921св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Донецький національний медичний університет,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області у складі судді Ікорської Є. С. від 10 березня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду у складі колегії суддів: Лопатіної М. Ю., Биліни Т. І., Пономарьової О. М., від 27 травня 2021 року.
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до Донецького національного медичного університету (далі - ДНМУ) про скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання нарахувати 
та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що з 31 серпня 2018 року він працював на посаді доцента кафедри патоморфології та гістології третього медичного факультету ДНМУ відповідно до наказу ректора № 09/03/57ок від 31 серпня 2018 року. Наказом ректора ДНМУ № 09/17/14пр від 17 вересня 2018 року його було переведено на кафедру фізіології і патологічної фізіології. Згідно з наказом ректора ДНМУ                     від 26 березня 2019 року № 142 його призначено виконуючим обов`язки декана третього медичного факультету, а доцент ОСОБА_2 , який виконував ці обов`язки, наказом ректора від 26 березня 2019 року № 138 був усунутий з цієї посади. Оскільки ректора ДНМУ ОСОБА_3 було відсторонено від посади наказом виконуючого обов`язки міністра охорони здоров`я У. Супрун, 02 квітня 2019 року доцент ОСОБА_2 повідомив позивача про те, що він знов виконує обов`язки декана третього медичного факультету за усним розпорядженням виконуючого обов`язки ректора Сустрєтова А. С. , а тому відмовляється передавати справи деканату. Таким чином, на думку позивача, адміністрація ДНМУ, в порушення вимог чинного законодавства, не надала йому можливості працювати надалі на посаді виконуючого обов`язки декана третього медичного факультету, не скасувала наказ № 142 від 26 березня 2019 року, яким він був призначений на вказану посаду та не сплачувала відповідну заробітну плату за виконання обов`язків декана третього медичного факультету.
На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив скасувати наказ ректора ДНМУ № 170 від 09 квітня 2019 року «Про визнання недійсним наказу по ДНМУ від 26 березня 2019 року № 142», поновити його на посаді виконуючого обов`язки декана третього медичного факультету ДНМУ та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 березня        2019 року по день поновлення на посаді у розмірі 146 361, 00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області 
від 10 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу ДНМУ № 170 від 09 квітня 2019 року є обґрунтованими, однак позивачем без поважних причин пропущений передбачений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду з цими вимогами, а тому зазначені вимоги до задоволення не підлягають.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині поновлення позивача на посаді виконуючого обов`язки декана третього медичного факультету ДНМУ, суд першої інстанції виходив з того, що 26 червня 2019 року за підсумками таємного голосування рішенням вченої ради університету ОСОБА_2 було обрано на посаду декана третього медичного факультету ДНМУ, керівництвом навчального закладу видано відповідний наказ про його призначення на зазначену посаду та укладено відповідний контракт строком на п`ять років. На час звернення позивача до суду не існувало посади виконуючого обов`язки декану, у зв`язку із обранням та призначенням іншої особи на цю посаду за контрактом. При цьому позивачем не заявлено позовних вимог щодо оскарження процедури обрання та призначення ОСОБА_2 на посаду декана. Крім того, позивач виконував обов`язки декана тимчасово, за суміщенням, з основної роботи його не звільняли.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Донецького апеляційного суду від 27 травня 2021 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області          від 10 березня 2021 року - без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що наказ виконуючого обов`язки ректора ДНМУ № 170 від 09 квітня 2019 року був прийнятий в порушення вимог закону, однак за захистом своїх трудових прав позивач звернувся до суду з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України.
З огляду на те, що з 26 червня 2019 року за підсумками таємного голосування рішенням вченої ради університету на посаду декана третього медичного факультету обрано ОСОБА_2 , керівництвом навчального закладу видано відповідний наказ про його призначення на зазначену посаду та укладено відповідний контракт строком на п`ять років, підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про поновлення на посаді виконуючого обов`язки декану відсутні. При цьому на позивача лише тимчасово було покладено виконання обов`язків декана третього медичного факультету ДНМУ, що за своєю правовою природою є тимчасовим заходом, який передбачає виконання обов`язків декана в обмежений у часі строк, тобто до моменту обрання та призначення іншої особи на цю посаду за контрактом. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі частини  першої статті 235 КЗпП України визнані такими, що до задоволення не підлягають, оскільки позивач виконував обов`язки декана за суміщенням посад, з основної роботи його не звільняли. Крім того, вказані вимоги є похідними від позовної вимоги про поновлення на посаді.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
14 червня 2021 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 березня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 27 травня 2021 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Також у касаційній скарзі висловлені заперечення щодо ухвали Донецького апеляційного суду 
від 29 березня 2021 року.
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої 
статті 389 Цивільного процесуального кодексу України) та порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок неналежного дослідження судом зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Заявник стверджує, що вирішуючи спір, суди, встановивши незаконність оскарженого наказу роботодавця, ухилилися від його скасування, чим порушили його права на зайняття посади виконуючого обов`язки декана третього медичного факультету ДНМУ. Також заявник посилається на те, що його не було своєчасно ознайомлено із наказом ректора ДНМУ № 170 від 09 квітня 2019 року.  ОСОБА_1  зазначає, що його було ознайомлено із наказ ректора ДНМУ № 158 від 03 квітня 2019 року, який  його не стосувався, а мав відношення лише до ОСОБА_2 . Наказ ректора ДНМУ від 26 березня 2019 року № 142, яким позивача було призначено на посаду виконуючого обов`язки декана третього медичного факультету, було незаконно скасовано лише після його звернення до суду із цим позовом. В університеті фактично одну і ту ж посаду виконуючого обов`язки декана третього медичного факультету займало одночасно дві особи. Позивач стверджує, що його усунення із займаної посади виконуючого обов`язки декана третього медичного факультету відбулося незаконно, із грубим порушенням його трудових прав. Судами не було надано оцінки та не вирішено питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також про стягнення доплати за суміщення посад.
Заявник наголошує на тому, що суди дійшли передчасного висновку про те, що він без поважних причин пропустив передбачений статтею 233 КЗпП України строк на звернення до суду із вимогами в частині оскарження наказу ДНМУ № 170 від 09 квітня 2019 року.
Також заявник посилається на те, що ухвалою Донецького апеляційного суду від 29 березня 2021 року його безпідставно зобов`язано сплатити судовий збір у розмірі 2 195, 42 грн.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.
У серпні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданому відзиві на касаційну скаргу ДНМУ посилається на те, що оскаржені позивачем судові рішення ухвалені з дотриманням вимог норм матеріального права, є обґрунтованими і законними, а доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів. Вимоги позивача є такими, що не підлягають до задоволення, оскільки не ґрунтуються на законі. ДНМУ наголошує на тому, що на час звернення позивача до суду в університеті не існувало посади виконуючого обов`язки декану, у зв`язку із обранням та призначенням декана за контрактом.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Відповідно до наказу ДНМУ № 09/03/57ок від 31 серпня 2018 року, ОСОБА_1 з 03 вересня 2018 року працював в ДНМУ на посаді доцента кафедри патоморфології, судової медицини та гістології на 0,1 ставки. 
З 17 вересня 2018 року по 27 червня 2019 року ОСОБА_1 займав посаду доцента кафедри фізіології та патологічної фізіології ДНМУ                    на 0,5 ставки на підставі наказу ДНМУ № 09/1714-пр від 17 вересня         2018 року.
Наказом ректора ДНМУ ОСОБА_3 № 142 від 26 березня 2019 року «Про призначення тимчасово виконуючого обов`язки» на           ОСОБА_1 покладено виконання обов`язків декана третього медичного факультету з 27 березня 2018 року з окладом згідно штатного розкладу.
Також наказом ректора ДНМУ ОСОБА_3 № 138 від 26 березня            2019 року визнано таким, що втратив чинність з 26 березня 2018 року, наказ № 08/30/1-пр від 30 серпня 2017 року про переведення ОСОБА_2 на посаду декана третього медичного факультету з 30 серпня 2017 року.
Згідно наказу виконуючого обов`язки ректора ДНМУ Сустрєтова А. С. № 158 від 03 квітня 2019 року визнано недійсним, у зв`язку з грубим порушенням законодавства України при його оформленні наказ № 138 від 26 березня 2019 року. Залишено в силі наказ ректора ДНМУ № 08/30/1-пр від 30 серпня 2017 року про переведення ОСОБА_2 на посаду декана третього медичного факультету.
05 квітня 2019 року позивача було ознайомлено з вказаним наказом № 158 від 03 квітня 2019 року під особистий підпис.
Наказом виконуючого обов`язки ректора ДНМУ Сустрєтова А. С. № 170           від 09 квітня 2019 року у зв`язку із грубим порушенням законодавства України при його оформленні визнано недійсним наказ № 142 від 26 березня 2019 року про призначення ОСОБА_1 тимчасово виконуючим обов`язки декана третього медичного факультету. Доручено канцелярії довести наказ до відома ОСОБА_1 , відділу кадрів, бухгалтерії.
26 червня 2019 року за підсумками таємного голосування рішенням вченої ради ДНМУ кандидата медичних наук доцента ОСОБА_2 обрано на посаду декана третього медичного факультету ДНМУ. На підставі зазначеного рішення вченої ради університету виконуючим обов`язки ректора Сустрєтовим А. С. видано наказ № 06/26/5-п від 26 червня          2019 року, яким ОСОБА_2 призначено на посаду декана третього медичного факультету ДНМУ та з ним укладено контракт терміном на п`ять років.
Позиція Верховного Суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями пунктів 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою         статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Частиною першою статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовий  договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Статтею 105 КЗпП України визначено, що суміщенням є виконання на одному і тому ж підприємстві, в установі, організації разом з основною роботою, яка обумовлена трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від основної роботи.
Відповідно до постанови Ради міністрів СРСР від 4 грудня 1981 року № 1145 «Про порядок і умови суміщення професій (посад)» передбачено, що суміщення професій (посад) передбачає виконання працівником водночас з основною роботою, передбаченою трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою) і виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від основної роботи допускається на одному й тому ж підприємстві, в установі, організації за згодою працівника протягом установленої законодавством тривалості робочого дня (робочої зміни), це економічно доцільно та не веде до погіршення якості продукції, виконання робіт, обслуговування населення.
Необхідність суміщення професій (посад) виникає тоді, коли вакантна посада чи робоче місце за відповідною професією є в штатному розписі, але не заповнене, тобто залишається вільним.
Зміна умов праці працівника за посадою за сумісництвом, у тому числі увільнення його від встановлених обов`язків за цією посадою, не є звільнення з роботи, а є увільнення від виконання тільки цих обов`язків і тільки за цією посадою. При цьому, працівник залишається виконувати обов`язки за основною посадою. Прийняття на роботу за такою посадою працівника є підставою для увільнення від виконання цих обов`язків працівника, який виконує їх за сумісництвом.
Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 127/25292/18 (провадження № 61-15400св19).
Судами встановлено, що позивач, працюючи в ДНМУ, разом з основною роботою на підставі наказу ректора ДНМУ ОСОБА_3 № 142                      від 26 березня 2019 року виконував за суміщенням обов`язки декана третього медичного факультету з 26 березня 2019 року. Наказом виконуючого обов`язки ректора ДНМУ Сустрєтова А. С. № 170 від 09 квітня 2019 року зазначений наказ № 142 від 26 березня 2019 року було фактично скасовано. Отже, ОСОБА_1 виконував обов`язки декана  третього медичного факультету ДНМУ з 26 березня 2019 року по 09 квітня 2019 року.
Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Передбачені у положеннях статей 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
При цьому, норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився безвідповідально до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали об`єктивні причини.
Поважні причини пропущення строку, встановленого у частині першій             статті 233 КЗпП України, необхідно кваліфікувати як ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)          (стаття 89 ЦПК України).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції,враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання наказу ДНМУ № 170 від 09 квітня 2019 року протиправним і його скасування належить відмовити, оскільки позивачем без поважних на те причин пропущено строк звернення до суду, визначений положеннями статті 233 КЗпП України. 
Позивач до суду звернувся із цим позовом 08 жовтня 2020 року. Вирішуючи спір, суди надали належну оцінку обізнаності позивача з оскарженим наказом ДНМУ № 170 від 09 квітня 2019 року. 
Судами встановлено, що позивач був ознайомлений із наказом виконуючого обов`язки ректора ДНМУ № 158 від 03 квітня 2019 року, у відповідності до якого тимчасово обов`язки декана третього медичного факультету ДНМУ виконував ОСОБА_2 , тобто останній займав посаду, на яку претендував позивач. 
Рішенням вченої ради ДНМУ від 26 червня 2019 року кандидата медичних наук, доцента ОСОБА_2 обрано на посаду декана третього медичного факультету ДНМУ. На підставі зазначеного рішення вченої ради університету в. о. ректора ДНМУ Сустрєтовим А. С. видано наказ                    № 06/26/5-п від 26 червня 2019 року, яким ОСОБА_2 призначено на посаду декана третього медичного факультету ДНМУ та з ним укладено контракт терміном на п`ять років.
ОСОБА_1  продовжував працювати в ДНМУ за основною посадою, претендував на посаду виконуючого обов`язки декана третього медичного факультету ДНМУ, однак із цим позовом звернувся лише            08 жовтня 2020 року, тобто через півтора року після прийняття роботодавцем оскарженого наказу.
Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення до суду із цим позовом, а також не доведено, що своєчасному зверненню до суду із позовом перешкоджали непереборні обставини, які зробили неможливим або значно утруднили таке звернення, враховуючи тривалий характер трудових правовідносин, які склалися між сторонами спору.
Погоджуючись на зайняття посади виконуючого обов`язки декана третього медичного факультету ДНМУ за суміщенням з основною роботою, позивач мав усвідомлювати тимчасовий характер таких трудових правовідносин, ймовірність припинення суміщення після обрання на постійну роботу (за контрактом) декана третього медичного факультету ДНМУ. Вимог про стягнення доплат у зв`язку із суміщенням посад  ОСОБА_1 у позовній заяві не заявляв.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
Також позивач не обґрунтував свою позицію, яка б доводила, що апеляційним судом було неправильно визначено розмір судового збору за подання його апеляційної скарги на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 березня 2021 року, у зв`язку із чим ухвалою Донецького апеляційного суду від 29 березня 2021 року апеляційну скаргу було залишено без руху. Верховним Судом не встановлено порушень в частині визначення апеляційним судом розміру судового збору, який підлягав сплаті при поданні апеляційної скарги, виходячи із заявлених позивачем вимог.
Судами першої та апеляційної інстанції правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області           від 10 березня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду               від 27 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: | Є. В. Синельников
| С. Ф. Хопта
| В. В. Шипович