УХВАЛА

24 вересня 2021 року 
м. Київ
справа № 380/8835/20
адміністративне провадження № К/9901/33923/21  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Калашнікової О.В.,
суддів: Білак М.В.,  Губської  О.А., 
перевіривши касаційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України
на ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року
у справі №380/8835/20
за адміністративним позовом ОСОБА_1 
до Міністерства юстиції України
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Адміністрації Державної прикордонної служби України
про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання до вчинення дій,- 
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Не погодившись із прийнятим рішенням, Адміністрація Державної прикордонної служби України подала апеляційну скаргу. 
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року в задоволенні клопотання Адміністрації Державної прикордонної служби України про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року у справі № 380/8835/20  відмолено. Відмовленоу відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Адміністрації Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року у справі № 380/8835/20.
Не погодившись з ухвалою суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження, Адміністрацією Державної прикордонної служби України подано касаційну скаргу.
Обговоривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Відповідно до вимог частини 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції 25 січня 2021 року. Апеляційну скаргу третьою особою подано через суд першої інстанції шляхом її скерування засобами поштового зв`язку 23 червня 2021 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження. Скаржником клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження не заявлялося.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2021 апеляційну скаргу третьої особи залишено без руху у зв`язку з пропуском скаржником строку на апеляційне оскарження, невідповідністю апеляційної скарги вимогам, встановленим пунктом 2 частини 5 статті 296 Кодексу адміністративного судочинства України, та надано десятиденний строк з дня вручення даної ухвали для усунення виявлених недоліків апеляційної скарги.
Судом апеляційної інстанції зазначено, що в межах наданого судом строку на виконання вимог згаданої ухвали суду на адресу Восьмого апеляційного адміністративного суду від Адміністрації Державної прикордонної служби України надійшли копія апеляційної скарги та клопотання, у якому просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення. 
Згідно доводів заявленого клопотання про оскаржуване рішення Адміністрації Державної прикордонної служби стало відомо 28 травня 2021 року після надходження на адресу скаржника із супровідним листом постанови про відновлення виконавчого провадження №62280595 від 19 травня 2021 року.
Проаналізувавши клопотання скаржника про поновлення строку на апеляційне оскарження, Восьмий апеляційний адміністративний суд прийшов до висновку, що заявником не наведено поважних підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження, та як наслідок наявності підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження.
Скаржник в касаційній скарзі зазначає, що третій особі рішення суду першої інстанції вручено не було то і відлік строку протягом якого учасник справи має право на апеляційне оскарження судового рішення не починався. Крім того, третя особа вважає, що не вручення учаснику справи рішення суду є об`єктивною перешкодою для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення.
Верховний Суд проаналізувавши доводи скаржника прийшов до наступних висновків. 
Статтею 44 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти 6, 7 частини п`ятої цієї статті).
Отже, наведеними нормами чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема, щодо дотримання строку апеляційного оскарження.
Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні апеляційної скарги, повинна вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені чинним законодавством.
Крім того, як вбачається із Єдиного державного реєстру, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року було оприлюднена у цьому реєстрі 27 січня 2021 року, а відтак, у скаржника було достатньо часу для своєчасного звернення до Суду з касаційною скаргою в межах встановленого статтею 330 КАС України строку.
Окрім цього, пунктом другим частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом віднесено до основних засад (принципів) адміністративного судочинства, зміст якого розкриває стаття 8 цього Кодексу, й визначає, що усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain" Європейський суд з прав людини зазначив, по заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в апеляційному порядку у строк встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку апеляційного оскарження з поважних причин.
У пункті 46 рішення Європейського суду з прав людини «Устименко проти України» (№32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обґрунтованого рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлює особливими і непереборними обставинами. Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.
Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, заява №23436/03).
Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними,  строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання касаційної скарги.
Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку апеляційного оскарження з поважних причин.
Також наведені скаржником доводи про неотримання рішення суду першої інстанції не можуть свідчити про ненаправлення судом першої інстанції рішення, оскільки обов`язок такого направлення/вручення встановлено процесуальним законом, а скаржником не надано належних та достатніх доказів свого твердження, якими, на переконання касаційного суду можуть бути, зокрема, письмові відповіді (довідки) суду, у провадженні або на зберіганні в якого знаходиться справа, про наявність/відсутність в матеріалах справи супровідного листа про направлення відповідного судового рішення, повідомлення про доставлення судового рішення на офіційну електронну адресу особи, повідомлення про вручення/невручення поштового відправлення з таким рішенням, розписок про отримання судового рішення; копією опису документів, що містяться в матеріалах справи, тощо.
Колегія суддів зауважує, що норми КАС України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та довести ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.
Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно з частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.
Враховуючи вищенаведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що заявлені у клопотанні причини пропуску строку на апеляційне оскарження слід було визнати неповажними та відмовити у задоволенні заявленого клопотання, оскільки скаржник не навів поважних підстав, за яких апеляційна скарга подана понад визначені законом строки.
Отже, суд констатує, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження з підстав пропуску апелянтом строку на апеляційне оскарження, вірно застосував положення статті 299 КАС України, правильне їх застосовування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення зазначених норм процесуального права.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.
За змістом частини другої статті 333 КАС України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справ) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Дія цієї норми поширюється, серед іншого, на ухвали судів апеляційної інстанції, перелік яких наведений у частині третій статті 328 КАС України, який включає й ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.
За такого правового регулювання та обставин справи Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги та необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 332, 333 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Адміністрації Державної прикордонної служби України на ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року у справі №380/8835/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання до вчинення дій.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Судді	О.В. Калашнікова М.В. Білак   О.А. Губська