КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
Справа № 759/15961/20                                                  Головуючий 1 інстанція - Петренко Н.О.
Провадження № 22-ц/824/6210/2021                            Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.

П О С Т А Н О В А
іменем   України
 
02 серпня 2021 року                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді:               Суханової Є.М.,
суддів:                                     Мостової Г.І., Сержанюка А.С.
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Святошинського районного суду м. Києвавід 25 січня 2021 у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
 
ВСТАНОВИЛА:
 
У вересні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду із позовомдо  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог Банк зазначив, що відповідно до укладеного договору б/н від 27.06.2018 року відповідач отримав кредит у розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Станом на 12.08.2020 року заборгованість відповідача становить 20016,05 грн. з яких: 15481,39 грн. заборгованість за тілом кредиту; 4534,66 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. 
З урахуванням наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути із відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 27.06.2018 року у розмірі 20016,05 грн. та судові витрати.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 січня 2021 позов Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнутоз ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 27.06.2018 року у розмірі 15481 грн. 05 коп.
Стягнутоз ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 2 102,00 грн грн.
В іншій частині позовних вимогвідмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», через свого представника Крилову О.Л., подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що при підписані анкети/заяви відповідач особистим підписом засвідчив, що вказана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами банку складають договір про надання банківських послуг. Тобто, з моменту підписання відповідачем вказаної заяви, між банком та відповідачем був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦПК України - договір приєднання. Зазначає, що відсутність підпису відповідача на відповідних Умовах та Привалах, а також Тарифах не свідчить про не укладення договору. Також вказує на те, що на підставі вказаної заяви відповідачубуло відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, вказану картку відповідач активував та користувався, що підтверджується розрахунком заборгованості, випискою по рахунку та довідкою про видану кредитну картку. Також вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно не стягнув кошти, які були фактично використані відповідачем. У доводах апеляційної скарги позивач також указує, що кредитний договір є двостороннім та оплатним, де платою за користування кредитом є сплата відсотків. Відповідно посилається на положення ст.ст. 1046, 1048 ЦК України, згідно із якою позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.Звернула увагу, що із паспорту споживчого кредиту, який містить підпис відповідача вбачається, що сторони погодили усі істотні умови кредитного договору, що не враховано судом.
Крім того, представник АТ КБ «ПриватБанк» Крилова О.Л. просила апеляційний суд розгляд справи проводити за участі представника Банку.
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду не надав.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. А тому колегія суддів відхиляє клопотання представника АТ КБ «ПриватБанк» Крилової О.Л. щодо розгляду справи із викликом представника позивача у судове засідання судуд апеляційної інстанції.
Перевіривши законність і обґрунтованість заочноо рішення суду першої інстанції в частині його оскарження та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту не оскаржено сторонами, тому не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції (ст. 367 ЦПК України). 
Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем не було надано доказів узгодження між сторонами умов кредитного договору, зокрема щодо права банку нараховувати відсотки за користування кредитними коштами.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є законними та обґрунтованими, відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другоїстатті 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК Українивстановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК Українипередбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 27.06.2018 р., згідно якої отримав кредит у розмірі 15000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
ОСОБА_1 належним чином не виконує умови кредитного договору, станом на 12.08.2020 року відповідач має заборгованість 20016,05 грн. з яких: 15481,39 грн. заборгованість за тілом кредиту; 4534,66 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.
З наявного у справі розрахунку заборгованості вбачається, що її облік банком здійснювався шляхом окремого обліку заборгованості по тілу кредиту та простроченої заборгованості по тілу кредиту, які у сумі визначають загальний розмір заборгованості позичальника. Також банком враховувалось поточне користування кредитом ОСОБА_1 .
Крім того, позивачем також надано паспорт споживчого кредиту, який підписаний ОСОБА_1 та в якому містяться дані позичальника, основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача та інші умови по кредитній картці.
Також позивач надав суду витяги із тарифів та Умов і Правил надання банківських послуг, які не містять підпису відповідача.
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Оскільки матеріали справи не містять доказів, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, відсутні підстави вважати встановленими обставини щодо досягнення сторонами домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).
Відповідно до частини 4статті 263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення заявлених вимог в частині відсотків колегія апеляційного суду виходить із наступного.
Відповідно до частини першоїстатті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно із частиною першоюстатті 1050 ЦК Україниякщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Як вбачається із обґрунтувань позову та доводів апеляційної скарги, позивач у позові вимог про стягнення договірних відсотків не вказував. Вимог щодо стягнення нарахованих на підставі ст.1048 ЦК Українивідсотків позивач також не заявив.
Таким чином, відсутні підстави для стягнення з позичальника процентів відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, про які зазначає позивач у доводах апеляційної скарги, оскільки АТ КБ «ПриватБанк»вимог щодо стягнення відсотків у суді першої інстанції взагалі не заявляв, тому вказані відсотки не можуть бути нараховані судом за власною ініціативою.
Відповідно до ст. 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Про неможливість стягнення на користь банку відсотків, які передбачені ст.1048 ЦК України, якщо вони не були предметом позову у суді першої інстанції, також зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.
При цьому, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позову в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами та неустойки у виді пені та штрафу з підстав їх недоведеності є обґрунтованими, підстав для скасування  судового рішення в цій частині  колегія суддів не знаходить. 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в частині оскарженні судового рішення у відмові в задоволенні позовних вимог матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з`ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості, окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому законом, що достеменно відображено у рішенні суду, яке оскаржується стороною відповідача. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в частині оскарження судового рішення матеріали справи не містять.
Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких не прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову в частиін стягнення відсотків за користування кредитними коштами та неустойки у виді пені та штрафу. Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у задоволенні позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в частині його оскарження позивачем без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.
Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. 
 
Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИЛА:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк»  залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києвавід 25 січня 2021залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Головуючий:                                                  Є.М. Суханова
 
Судді:                                                               Г.І. Мостова
 
                                                                          А.С. Сержанюк