УХВАЛА

04 серпня 2021 року 
м. Київ

Справа №  922/3853/19 

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду: Краснова Є. В., 
розглядаючи матеріали касаційної скарги фізичної особи - підприємця Панфілової Наталії Леонтіївни на постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.05.2021 (колегія суддів: Барбашова С. В., Пелипенко  Н.  М., Пушай В. І.) і рішення Господарського суду Харківської області від 02.09.2020 (суддя Калініченко Н.В.) у справі 
за позовом Керівника місцевої прокуратури № 1 Харківської області до відповідачів: 1.  Харківської міської ради, 2.  Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, 3.  Фізичної особи - підприємця Панфілової Наталії Леонтіївни, 4.  Фізичної особи-підприємця Якутенка Андрія Олексійовича, 5.  Фізичної особи-підприємця Якутенко Юлії Олександрівни про визнання незаконним та скасування рішення, визнання договору недійсним, витребування майна та скасування запису,
ВСТАНОВИВ:
23.06.2021 фізична особа - підприємець Панфілова Н. Л. звернулася з касаційною скаргою на постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.05.2021 (повний текст підписаний 27.05.2021) і рішення Господарського суду Харківської області від 02.09.2020. 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.07.2021 справу передано на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду у складі: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Уркевича В. Ю. 
Верховний Суд перевірив форму і зміст касаційної скарги та дійшов висновку про наявність підстав для залишення касаційної скарги без руху з огляду на таке. 
Так, згідно з пунктом 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з відповідним посиланням на статтю 287 цього Кодексу. Перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень, наведений в частині другій статті 287 ГПК України, є вичерпним.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що підставою касаційного оскарження скаржник вважає наявність випадків, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.
У разі подання касаційної скарги на підставі цієї норми в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У цьому випадку чітко вказується: 
-          норма права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд апеляційної інстанції застосував в оскаржуваному судовому рішенні; 
-          наводиться висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні; 
-          наводиться висновок щодо її застосування у постанові Верховного Суду, зазначається дата її прийняття та номер справи; 
-          обґрунтовується подібність правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок.
Скаржник у цій справі наполягає на неправильному застосуванні судами норм 1, 2, 12 ГПК України та статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 911/4144/16, від 06.10.2020 у справі № 2-24/494-2009 та постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 922/2246/19, що, на його думку, призвело до ухвалення незаконних та необґрунтованих судових рішень, так як провадження у цій справі підлягало закриттю за всіма позовними вимогами на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України. 
Проте, наводячи в касаційній скарзі цитати з цих постанов суду касаційної інстанції, скаржник не дотримався вищеперелічених вимог оформлення касаційної скарги щодо його обов`язку чітко вказати: норму права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд апеляційної інстанції застосував в оскаржуваному судовому рішенні; навести висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні; навести висновок щодо її застосування у постанові Верховного Суду, зазначити дату її прийняття та номер справи; обґрунтувати подібність правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок.
Додатково слід зазначити про те, що скаржник у касаційній скарзі посилається на одні й ті ж самі постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 911/4144/16 та Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 922/2246/19, які враховані апеляційним господарським судом в оскаржуваній постанові під час перегляду цієї справи в апеляційному порядку.
Тобто з наведених скаржником доводів не вбачається, якому висновку Верховного Суду (із зазначенням постанов) саме у подібних правовідносинах суперечать застосовані судом апеляційної інстанції норми права. 
Ним також не наведено конкретних норм права, застосованих апеляційним господарським судом, які не відповідають сформованій правозастосовчій практиці, викладеній у постановах Верховного Суду саме у подібних правовідносинах.
Крім того, він посилається на неврахування апеляційним господарським судом висновків щодо застосування статей 257, 261, 267 ЦК України, викладених Верховним Судом у постанові від 20.04.2021 у справі № 922/1030/20, що, на його думку, призвело до ухвалення судами незаконних та необґрунтованих судових рішень, так як у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним спірного договору мало бути відмовлено на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України внаслідок спливу позовної давності. 
Верховний Суд зауважує, що скаржник, посилаючись на неправильне застосування цих норм ЦК України, не визначає випадки щодо іншого їх застосування саме у подібних правовідносинах, тоді як постанова Верховного Суду від 20.04.2021 у справі № 922/1030/20, на яку посилається скаржник, прийнята за іншої фактично-доказову бази, за інших обставин у справах, за іншої фактично-доказової бази, і такий висновок зроблено судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові. 
Тобто скаржник, хоча і наголошує на тому, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, проте не вказує постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права саме у подібних правовідносинах. 
Під час звернення на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник має навести формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким він не погоджується, із зазначенням цієї норми права та змісту правовідносин, у яких ця норма застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права саме у подібних правовідносинах.
До того ж цитування скаржником окремих положень Цивільного кодексу України, Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та ГПК України не є очевидним та явним виконанням приписів пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України і пункту п`ятого частини другої статті 290 ГПК України, а саме по собі посилання на ці закони у касаційні скарзі недостатньо для відкриття касаційного провадження. 
Частиною третьою статті 169 ГПК України встановлено, що заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.
Оскільки порядок подання заяви про усунення недоліків саме у вигляді незазначення передбачених вищенаведеними вимогами закону підстав оскарження судових рішень чинним ГПК України не визначений, то суд визначає, що скаржнику необхідно направити заяву про усунення недоліків іншим учасникам справи та надати суду докази такого направлення.
Згідно з частиною другою статті 292 ГПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
Керуючись статтями 169,  174, 234,  287, 290,  292 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Панфілової Наталії Леонтіївни залишити без руху до 03.09.2021.
2. Встановити фізичній особі - підприємцю Панфіловій Наталії Леонтіївні строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали суду касаційної інстанції.
3. Фізичній особі - підприємцю Панфіловій Наталії Леонтіївні надати Касаційному господарському суду у складі Верховного Суду (01016, м. Київ, вул.  О.  Копиленка, 6) докази про дату вручення цієї ухвали суду касаційної інстанції.
4. У разі усунення недоліків, документи направити на адресу Касаційного господарського суду: 01016, м. Київ, вул. О. Копиленка, 6 та всім іншим учасникам справи, додавши до заяви про усунення недоліків докази такого направлення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    Є. В. Краснов