ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3788/21 Справа № 199/7142/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Богун О.О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
                            суддів                - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю., 

       розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2021 року про передачу справи на розгляд за підсудністю до іншого суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “ФІНАНС ІННОВАЦІЯ” про визнання правочину недійсним, -
В С Т А Н О В И Л А:

       22 жовтня 2020 року позивач звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “ФІНАНС ІННОВАЦІЯ” про визнання правочину недійсним.
       Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2021 року цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “ФІНАНС ІННОВАЦІЯ” про визнання правочину недійсним - передано на розгляд за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив вказану ухвалу скасувати, мотивуючи тим, що суд першої інстанції не вірно визначив підсудність даної цивільної справи та невірно застосував положення ст. 27 ЦПК України.
       12 квітня 2021 року ТОВ “Фінансова компанія “ФІНАНС ІННОВАЦІЯ” подало до суду відзив на апеляційну скаргу, який мотивовано тим, що апеляційна скарга подана з порушенням вимог закону та положень ЦПК України, зазначивши, що на правовідносини, що виникли між сторонами за вищевказаним позовом, не застосовується Закон України “Про захист прав споживачів”, а тому на них не поширюються вимоги ЦПК України про право позивача на альтернативну підсудність — за його зареєстрованим місцем проживання. 
       Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
       Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6,9,10,14,19,37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з таких підстав.
       Стаття 28 ЦПК України містить перелік цивільних справ, в яких встановлена підсудність за вибором позивача. Тобто останньому надається право вибору підсудності залежно від категорії справи або за наявності інших зазначених у законі умов.
       Підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це така підсудність, при якій позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних в законі судів. Така процесуальна пільга встановлена законодавцем для позивачів у деяких справах з метою зробити судовий захист їх суб`єктивних прав більш зручним.
       Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
       Доводи апеляційної скарги з приводу того, що предметом позову є визнання недійсним кредитного договору, що належить до договорів споживчого кредиту, колегія суддів відхиляє, з таких підстав.
       Згідно ч.5 ст. 28 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.
       Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом України "Про захист прав споживачів". Цим Законом установлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
       Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
       Згідно із ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо:1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.
       Із пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості, зокрема, про те, яке право споживача, передбачено саме Законом України «Про захист прав споживача», порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підставою звернення позивача з вищевказаним позовом не є порушення відповідачем ТОВ “ФК “ФІНАНС ІННОВАЦІЯ” Закону України “Про захист прав споживачів” та позов не містить посилання на порушення прав позивача саме як споживача та способи їх захисту, передбачених саме цим законом. 
       Крім того, з позовної заяви вбачається, що спірні правовідносини виникли з договору №190404-5578-1 від 04.04.2019 року, укладеного між  ОСОБА_1  та ТОВ “Фінансова компанія “ФІНАНС ІННОВАЦІЯ ”. Згідно пункту 1.1 вищевказаного договору встановлено, що кредит надається не на споживчі цілі. Вказаний договір не можна віднести до договорів споживчого кредиту, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України “Про споживче кредитування” дія даного закону не поширюється на договори, що місять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця (розмір мінімальної заробітної плати в період з 01.01.2020 по 31.08.2020 становив 4 723 грн ) при цьому сума кредитування становить 3 000 грн строком на 30 днів).
       Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що на правовідносини, що виникли між сторонами за вищевказаним позовом, не поширюється вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим направив справу для розгляду до іншого суду, керуючись ч. 2 ст. 27 ЦПК України, згідно якої позови до юридичних осіб пред`являються за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
       Оскільки, відповідач згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , тому у відповідності до вимог ч. 2 ст. 27 ЦПК України даний спір має розглядатися Солом`янським районним судом м.Києва за підсудністю саме за місцезнаходженням відповідача.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було порушено процесуальне право позивача на свій вибір визначити підсудність пред`явлення позову про захист прав споживача є безпідставними та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд за підсудністю до іншого суду, а також не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права, які б могли бути підставою для скасування ухвали суду.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін як такої, що є законною та обґрунтованою.
       Водночас, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з апелянта на користь держави судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду, з таких підстав.
       Згідно ч. 4 ст. 134 ЦПК України, суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. 
       Відповідно до п.п. в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції складається з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
       Як вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_1  не сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги, посилаючись на п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ “Про судовий збір” та ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», як на підставу звільнення від сплати судового збору.
       Однак, як вже було вказано вище, цей позов не стосується захисту прав апелянта як споживача, тому на дані правовідносини положення Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджуються. 
       Тому в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору слід відмовити та стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 454,00 грн за подання апеляційної скарги на ухвалу суду.
       Керуючись ст. ст. 259,367,368,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 січня 2021 року про передачу справи на розгляд за підсудністю до іншого суду - залишити без змін.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 454,00 грн за подання апеляційної скарги на ухвалу суду.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича

       Судді:                                                                        О.В. Лаченкова

                                                                               М.Ю. Петешенкова