Дата документу 12.08.2021 Справа № 336/6313/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №336/6313/19   Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/807/2824/21         Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 серпня 2021 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Крилової О.В.,
Кухаря С.В.
при секретарі: Путій Д.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2021 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У жовтні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позову зазначали, що 04 травня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір DN80FI00000067. За умовами зазначеного договору АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредиту у розмірі 35000 доларів США на термін до 03 травня 2027 року, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконана, а ОСОБА_1 погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку не здійснював. 
У зв`язку з зазначеним, ОСОБА_1 станом на 16 липня 2019 року має заборгованість у розмірі 183628,06 доларів США, яка складається з: 32802,05 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 38313,32 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 10466,59 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 102046,10 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
В забезпечення виконань за Договором DN80FI00000067 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. 
Відповідно до п. 5 умов договору поруки, АТ КБ «ПриватБанк» було направлено на адресу ОСОБА_2 письмову вимогу із зазначенням виконаних зобов`язань за кредитним договором. 
Посилаючись на наведене, та те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути на їх користь солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 19373,16 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 26 грудня 2014 року по 16 липня 2019 року. Стягнути судові витрати солідарно з відповідачів.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2021 року відмовлено у задоволенні позову. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для стягнення заборгованості, оскільки заборгованість за кредитним договором погашена в повному обсязі, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» № 2 від 29 серпня 2013 року.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги, АТ КБ «ПриватБанк» зазначають, що суд не перевірив доводи Позивача щодо наявної заборгованості, не витребував дані щодо сплати суми за кредитом, не з`ясував яка сума перерахована банку боржником на погашення кредиту, на проценти та інші платежі, як такі суми зараховані банком та у матеріалах справи відсутній розрахунок банку про сплату позичальником повної суми кредиту із вказівкою усіх складових сплаченої заборгованості. Припущення суду про те що кредит Відповідачем погашено, на підставі довідки, призвело до хибного висновку суду про необґрунтованість позовних вимог. Жоден доказ не маг для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємини зв`язок доказів у їх сукупності. Поняття «достатніх доказів» нерозривно пов`язане з поняттям «сукупності доказів». Сукупність доказів це не просто кількісна характеристика джерел та доказових фактів, а також не об`єднання доказів. Необхідна взаємопов`язана, внутрішньо узгоджена, система доказів. Кожний доказ повинний не тільки входити до предмету доказування, але й бути об`єктивно пов`язаним з іншими доказами, оскільки всі докази є наслідком однієї причини, і в них знаходять своє відображення різні обставини справи. Одиничний непрямий доказ завжди є недостатнім, тому що дозволяє зробити лише можливий, а не достовірний висновок про факт, що доказується, тому вірогідність доказу - пояснення Відповідача сумнівна. Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 214 ЦПК України не встановив обставини справи, в основу рішення поклав лише копію довідки про погашення кредиту та не дослідив наявні у матеріалах справи докази на підтвердження позовних вимог банку , не дав їм оцінку, не спростував їх та дійшов передчасного висновку про відмову у позові. АТ КБ «ПриватБанк» надав суду докази щодо наявності заборгованості за Договором (розрахунок заборгованості), Відповідач, в свою, чергу, не спростував докази надані Банком, не надав чеків або квитанцій щодо сплати заборгованості. Судом першої інстанції фактично звільнено відповідача від виконання зобов`язань за кредитним договором на підставі лише одних формальних міркувань. Довідка про погашення заборгованості - є лише припущенням і не може бути покладена в основу рішення, оскільки не підтверджуються жодним іншим доказом. Натомість Позивач в обґрунтування позовних вимог надав суду Кредитний договір, розрахунок заборгованості та інші докази, що свідчать про наявність у Відповідача заборгованості. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контр розрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Отже, з матеріалів справи не вбачається, а Відповідачем не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, а тому вимоги позовної заяви підлягають задоволенню в повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 зазначає, що після укладення кредитного договору, у зв`язку з відсутністю коштів, та неможливістю ОСОБА_1 здійснювати регулярні платежі в рахунок погашення кредиту, Банк звернувся до нього з вимогою дострокового погашення заборгованості за кредитом. Тож сторонами Договору було прийнято рішення про продаж квартири АДРЕСА_1 . 30 серпня 2013 року було укладено Договір купівлі-продажу квартири №435 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коваленко В.В. Відповідно, зобов`язання за Договором № DN80FI00000067 від 04 травня 2007 року було виконано, достроково погашено заборгованість в повному обсязі, в тому числі і шляхом перерахування коштів отриманих від продажу квартири в рахунок погашення заборгованості. Оскільки зобов`язання за договором про іпотечний кредит ОСОБА_1 було виконано в повному обсязі, про що було отримано відповідну довідку та з огляду на сплив строків позовної давності з моменту повного виконання ОСОБА_1 зобов`язання, документи, щодо підтвердження погашення заборгованості Відповідач станом на поточну дату не зберігав. Проте, в матеріалах справи міститься лист ПАТ КБ «Приватбанк» від 29 серпня 2013 року вих. №1, в якому Банк просить припинити іпотеку за іпотечним договором № DN80FI00000067 від 04 травня 2007 року у зв`язку з повним виконанням зобов`язань за договором про іпотечний кредит DN80FI00000067 від 04 травня 2007 року, чим підтверджує відсутність будь-яких зобов`язань у ОСОБА_1 перед банком. Вказаний лист підписаний уповноваженою особою банку та направлений до реєстраційної служби, яким банк визнає виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит у повному обсязі. Крім того, ОСОБА_1 зазначає про те, що вимоги є такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку зі спливом строку позовної давності, який просить застосувати до позовних вимог.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Представник АТ КБ «ПриватБанк», належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання (а.с. 173-175), до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. 
За таких обставин, колегія суддів колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутності осіб, які не з`явились у судове засідання. 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04 травня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір № DN80FІ00000067 відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит на суму 35000 доларів США на наступні цілі: придбання нерухомості, а також у розмірі 2450 доларів США на сплату одноразової комісії, а також у розмірі 6405 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,83% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,3% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору (а.с.12-14).
З метою забезпечення виконання зобов`язань за даним договором кредиту, 04 травня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № DN80FІ00000067, за умовами якого остання поручилась за виконання ОСОБА_1 умов вищезазначеного кредитного договору (а.с. 15).
Встановлено також, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, 04 травня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки квартири, предметом якого є квартира АДРЕСА_3 (а.с. 60-62).
На виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 серпня 2020 року про витребування доказів, Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради, було надано документи, що були подані ПАТ КБ «ПриватБанк» для реєстрації припинення іпотеки, обтяження нерухомого майна (квартири АДРЕСА_3 ), які були зареєстровані на підставі Договору іпотеки № DN80F100000067 від 04 травня 2007 року (а.с. 79-95).
Так, з повідомлень ПАТ КБ «ПриватБанк» № 1,2 від 29 серпня 2013 року, направлених начальнику реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції у Запорізькій області, вбачається, що у зв`язку з повним виконанням зобов`язань за договором про іпотечний кредит № DN80FІ00000067 від 04 травня 2007 року, а також на підставі п.9 ст.16 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», ПАТ КБ «ПриватБанк» просило реєстраційну службу ЗМУЮ припинити іпотеку за кредитним договором № DN80FІ00000067 від 04 травня 2007 року та нотаріальну заборону за суб`єктом ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , що було накладене приватним нотаріусом ЗМНО Капшуровою Ю.В., згідно Іпотечного договору № DN80FІ00000067 від 04 травня 2007 року за реєстровим номером 1957 (а.с. 56).
30 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу нерухомості - квартири АДРЕСА_3 (а.с.57-59).
Звертаючись до суду у жовтні 2019 року, АТ КБ «ПриватБанк» зазначали, що ОСОБА_1 не виконує взяті на себе за кредитним договором DN80FI00000067 від 04 травня 2007 року зобов`язання, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість у розмірі у розмірі 183628,06 доларів США, яка складається з: 32802,05 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 38313,32 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 10466,59 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 102046,10 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
На підтвердження своїх вимог, АТ КБ «ПриватБанк» долучено до матеріалів справи копію кредитного договору DN80FI00000067 від 04 травня 2007 року, копію договору поруки DN80FI00000067 від 04 травня 2007 року та розрахунок заборгованості (а.с. 5-7, 12-15).
Заперечуючи проти позовних вимог, стороною відповідача надано суду копію договору іпотеки № DN80FI00000067 від 04 травня 2007 року, який також укладено з метою забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 04 травня 2007 року № DN80FI00000067, та довідку, складену представником АТ КБ «ПриватБанк» про повне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором про іпотечний кредит № DN80FI00000067 від 04 травня 2007 року. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції оцінив вищенаведені докази, та дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив свої вимог за основним зобов`язанням шляхом позасудового врегулювання спору на підставі Договору іпотеки квартири, а отже, правові підстави для стягнення суми заборгованості за кредитним договором, яка залишалася після реалізації предмета іпотеки, відсутні, оскільки такі вимоги в силу припису ч.4 ст.36 ЗУ «Про іпотеку» (чинної на час позасудового задоволення вимог) є недійсними.
З зазначеним висновком колегія суддів погоджується у повному обсязі. 
Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та              вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За змістом частини третьої статті 1054 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
Отже, положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі  завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями Закону усі наступні вимоги є недійсними.  
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та   вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
Отже, положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі  завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями Закону усі наступні вимоги є недійсними.  
При цьому, доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» щодо невитребування судом першої інстанції доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором є безпідставними. 
Так, статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Одними із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін та диспозитивність.
За ст. 12 ЦПК України цивільне судочинствоздійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Крім того, згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Колегія суддів погоджується із висновком суду щодо недоведеності АТ КБ «ПриватБанк» наявність у ОСОБА_1 невиконаних зобов`язань або заборгованості за кредитним договором, що є процесуальним обов`язком позивача. 
При цьому, один лише розрахунок заборгованості, долучений позивачем до позову, не може бути належним та допустимим доказом цієї заборгованості у цій справі, оскільки він спростовується довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» про повне виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань.
У постанові Верховного Суду по справі справа № 306/486/17 (провадження № 61-34520св18) від 10 жовтня 2019 року Верховний Суд в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем зазначив, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.
Крім того, у наданому банком розрахунку взагалі відсутні відомості щодо погашення ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, відсутня відповідна графа (а.с. 5-7).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з їх оцінкою судом. 
При цьому, будь-яких відомостей та пояснень щодо виданої АТ КБ «ПриватБанк» про виконання відповідачем своїх зобов`язань довідки позивачем не надано. 
Доводи ОСОБА_1 щодо застосування до спірних правовідносин спливу позовної давності також не можуть бути прийняті колегією суддів, оскільки колегія погоджується з висновком суд першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог. Натомість, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц).
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2021 року у цій справі - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 17 серпня 2021 року.

Головуючий:

Судді: