Ухвала 
 
08 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 664/4673/14-ц
провадження № 61-5476св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження заяву ОСОБА_1 про виправлення описки у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг 19 грудня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 відкрито відновлювальну кредитну лінію з лімітом 4 000,00 грн та сплатою 3 % на місяць і видано банківську картку.
 
ОСОБА_1 належним чином не виконувала умови кредитного договору у зв`язку із чим станом на 31 серпня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 24 205,25 грн. 
 
На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 205,25 грн. 
 
У квітні 2015 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів і стягнення безпідставно списаних коштів.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що у 2009 році вона отримала платіжну картку ПАТ КБ «ПриватБанк» для нарахування заробітної плати. Згоди на списання банком коштів у рахунок погашення кредитної заборгованості вона не надавала, однак всупереч цьому відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» безпідставно списав з її рахунку 750,72 грн. Крім того, у лютому 2015 року на картковий рахунок, відкритий ОСОБА_1 у 2005 році, помилково було перераховано її заробітну плату у розмірі 2 425,58 грн, яка також на її вимогу банком повернута не була. 
 
З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просила визнати неукладеним кредитний договір від 19 грудня 2005 року з підстав недоведеності банком факту укладення кредитного договору та відсутності її згоди з Умовами та Правилами надання банківських послуг і стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на свою користь 5 864,42 грн.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 04 лютого 2016 року у складі судді Решетова В. В. позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 528,80 грн. У іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено. 
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано договір від 19  грудня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та    ОСОБА_1 неукладеним. Визнано неправомірними дії банку щодо списання коштів (заробітної плати) з карткового рахунку ОСОБА_1 . 
Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування безпідставно списаних коштів 5 864,42 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 19 грудня 2005 року      ОСОБА_1 підписала анкету-заяву на отримання платіжної картки ПАТ КБ «ПриватБанк». Однак Умови та Правила надання банківських послуг вона не підписувала, а тому вони не є складовою частиною кредитного договору. Суд, встановивши, що між сторонами відсутні кредитні правовідносини, дійшов висновку про безпідставність отримання ОСОБА_1 коштів у розмірі 7 528,80 грн, які підлягають поверненню ПАТ  КБ «ПриватБанк». Крім того, обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які містяться на рахунку, допускається лише за рішенням суду та у випадках, визначених чинним законодавством України. Анкета-заява від 23 січня 2009 року, на підставі якої відкрито картковий рахунок у ПАТ КБ «ПриватБанк» та видано зарплатну картку, містить заборону ОСОБА_1 на безспідставне списання коштів, у зв`язку із чим банк має повернути їй грошові кошти у розмірі 5 864,42 грн.
 
Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 18 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 04 лютого 2016 року в частині відмови у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення процентів за користування кредитом і пені, а також в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання неукладеним кредитного договору від 19 грудня 2005 року, визнання неправомірними дій ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо списання коштів для погашення кредитної заборгованості та стягнення на користь ОСОБА_1 5 864,42 грн скасовано.
Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення процентів за користування кредитом та пені задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» проценти за користування кредитом за період з 24 березня 2013 року до 31 серпня 2015 року у розмірі 16 076,46 грн та пеню за період з 31 березня 2015 року до 31 серпня 2015 року у розмірі 600,00 грн. 
Виключено з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на статтю 1212 ЦК України як підставу задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 7 528,80 грн і визнано, що борг за кредитним договором стягнуто відповідно до статей 1048, 1050, 1054 ЦК України. 
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання неукладеним кредитного договору від 19 грудня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , визнання неправомірними дій банку щодо списання на погашення заборгованості у сумі 5 864,42 грн заробітної плати та стягнення безпідставно списаних коштів залишено без задоволення. 
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню кредитна заборгованість у розмірі 7 728,80 грн, однак неправильно застосував норму матеріального права як підставу стягнення цих коштів, а саме статтю 1212 ЦК України, яка підлягає застосуванню до позадоговірних правовідносин. Крім того, укладаючи кредитний договір 19 грудня 2005 року,   ОСОБА_1 також погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, у зв`язку із чим з неї підлягають стягненню, крім тіла кредиту, три проценти річних та пеня. Відповідно до пункту 4.6 Умов та Правил надання банківських послуг сторони погодили надання банку права здійснювати списання коштів із рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, необхідних для оплати банку за цим договором.
 
Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 18 жовтня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів у розмірі 600,00 грн та залишення без задоволення вимоги зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій банку щодо списання та погашення заборгованості в сумі 5 864,42 грн заробітної плати скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів у розмірі 600,00 грн відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 5 864,42 грн.
У іншій частині рішення Апеляційного суду Херсонської області від 18 жовтня 2016 року залишено без змін. 
 
У червні 2021 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про виправлення описки у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року.
 
Заяву мотивовано тим, що суд касаційної інстанції помилково зазначив у постанові про відмову банку у задоволенні вимог про стягнення пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів у розмірі 600,00 грн, оскільки вимоги про стягнення процентів у вказаному розмірі ні мотивувальна частина постанови, ні матеріали справи та оскаржуване рішення апеляційного суду не містили, а оскаржувались лише вимоги про стягнення процентів і пені в розмірі 600,00 грн. 
 
З огляду на викладене ОСОБА_1 просила суд внести виправлення в мотивувальну та резолютивну частини постанови Верховного Суду від 11 вересня 2019 року, зазначивши про стягнення 600,00 грн пені, а не процентів.
 
Колегія суддів не погоджується з таким розумінням ОСОБА_1 постанови Верховного Суду від 11 вересня 2019 року.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки.
 
Описка - це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо). Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належать написання прізвищ та імен, адрес, зазначення дат та строків тощо.
 
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а  позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
 
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, обов`язок боржника у кредитному правовідношенні стосується, в першу чергу, повернення кредиту та сплати відсотків.
 
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
 
Положеннями статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
Під час розгляду справи встановлено, що відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг 19 грудня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1 укладено кредитний договір, в якому сторони визначили процентну ставку у розмірі 3 %.
 
Тобто, зобов`язання  ОСОБА_1 полягало у поверненні кредиту та сплати відсотків.
 
З огляду на викладене покладення на    ОСОБА_1 обов`язку зі сплати пені як заходу цивільно-правової відповідальності у спірних правовідносинах стосується неналежного виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати відсотків.
 
Таким чином, касаційний суд і зазначив у тексті постанови «пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів у розмірі 600,00 грн» та не мав на увазі окремо відмову у стягненні процентів у розмірі 600,00 грн.
 
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що  ОСОБА_1  помилково вважає, що у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року відмовлено банку у стягненні пені разом з відсотками у розмірі 600,00 грн, а тому у задоволенні заяви про виправлення описки необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 269 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року відмовити.
 
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її постановлення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                           О. В. Білоконь

                                                                                                      Б. І. Гулько

                                                                                                      Є. В. Синельников

                                                                                                      Ю. В. Черняк