ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

11 серпня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №577/3654/20 
Номер провадження 22-ц/816/1302/21, 22-ц/816/1303/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Ткачук С. С. 
з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

у присутності :
представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гринь Людмили Василівни,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 червня 2021 року, додаткове рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 червня 2021 року, ухвалені у складі судді Семенюк І.М. у м. Конотоп Сумської області, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання транзакції щодо переказу коштів з кредитних карток незаконними, про повернення незаконно знятих коштів шляхом відновлення їх на карткових рахунках, про визнання кредитного договору недійсним,

                                                         в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ КБ «ПриватБанк», який мотивував тим, що він є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та має два карткові рахунки, а саме: картку для виплат за № НОМЕР_1 та кредитну картку № НОМЕР_2 . Дані карткові рахунки були приєднані до його фінансового номеру телефону.
Вночі 16 травня 2020 року з його зарплатної та кредитної карток невідомими особами були зняті грошові кошти, а саме: з картки, на яку він отримує заробітну плату за № 5168742700030376, зникло 11 400 гривень, а з кредитної картки № НОМЕР_2 , якою він довгий час не користувався, де був встановлений кредитний ліміт у розмірі 50 000 грн, вночі 16 травня 2020 року зловмисниками був збільшений кредитний ліміт до 61 000 грн та зняті усі грошові кошти. 
Загальна сума грошей, які були зняті невідомими особами вночі 16 травня 2020 року становить 72 400 гривень. 
Вранці позивач повідомив Приватбанк про зникнення грошових коштів з рахунків, у зв`язку з чим рахунки були заблоковані.
Того ж дня, 16 травня 2020 року, він звернувся до поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. Наразі, його визнано потерпілим та ведеться слідство.
ОСОБА_1 звертався до відповідача із заявою, у якій виклав вищенаведені обставини та просив провести службове розслідування для встановлення осіб, якими фактично були зняті його грошові кошти та (або) осіб, на чиї карткові рахунки були переведені кошти, а також, просив повернути на його рахунки незаконно списані кошти.
25 червня 2020 року позивач отримав відповідь АТ КБ «ПриватБанк» про відмову у поверненні коштів з тих підстав, що переказ коштів був здійснений шляхом створення платежу у системі дистанційного обслуговування клієнта Приват-24, вхід у який був здійснений наче б то під авторизацією позивача. При даній процедурі клієнт вводить свої ім`я користувача і пароль та входить у Приват-24, створює необхідний платіж, вводить тільки йому відомий ключ доступу, після чого до Банку надходить платіжне доручення, відповідно до якого Банк здійснює переказ коштів. Вказані дії можна було здійснити лише за допомогою використання його фінансового телефону та іншої особистої інформації.
Позивач стверджує, що, відмовляючи у поверненні коштів, AT КБ «Приватбанк» не врахував відсутності його вини у втраті номеру мобільного телефону, тих обставин, що банківські картки, паролі та пін-коди викрадені у нього не були, тобто, не могли бути доступні шахраям (якщо тільки шахраї не є операторами ПриватБанку, які безпосередньо мають доступ до цих даних). 
Крім зазначених позивачем випадків незаконного списання коштів з його рахунків, 16 травня 2020 року на його ім`я, без його згоди був оформлений кредитний договір №20051629615731 на суму 11 299 грн строком на 25 місяців. 
Даний договір не відповідав волі позивача, грошові кошти за цим договором він не отримував та згоду на укладання кредитного договору не надавав, а навпаки, заперечував проти його укладання. Він став жертвою шахрайських дій інших осіб, не виключно, що це сталося за допомогою працівників банку. Про існування цього договору дізнався лише після отримання від банку повідомлення про необхідність сплачувати кошти за умовами кредитного договору. 
Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_1 просив суд визнати транзакції щодо переказу коштів з його кредитних карток: картка для виплат за № НОМЕР_1 та кредитна картка № НОМЕР_2 від 16 травня 2020 року незаконними, зобов`язати відповідача повернути йому незаконно зняті 16 травня 2020 року кошти з картки для виплат за № НОМЕР_1 в сумі 11 400 гривень та з кредитної картки № НОМЕР_2 в сумі 61 000 гривень шляхом відновлення їх на карткових рахунках: картка для виплат за № НОМЕР_3 та кредитна картка № НОМЕР_4 , а також, визнати кредитний договір №20051629615731 укладений 16 травня 2020 року о 9:00 годині в сумі 11 299 грн строком на 25 місяців між ним та AT КБ «Приватбанк» недійсним. 
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволений. 
Визнано транзакції щодо переказу коштів з кредитних карток ОСОБА_1 : картки для виплат за № НОМЕР_1 та кредитної картки за № НОМЕР_2 від 16 травня 2020 року, незаконними.
Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 грошові кошти, зняті 16 травня 2020 року з його картки для виплат за № НОМЕР_1 в сумі 11 400 грн та з кредитної картки за № НОМЕР_2 в сумі 61 000 грн шляхом відновлення їх на карткових рахунках: картка для виплат за № НОМЕР_3 та кредитна картка № НОМЕР_4 .
Визнано недійсним кредитний договір № 20051629615731, укладений 16 травня 2020 року о 9 годині між АТ КБ «Приват Банк» та  ОСОБА_1 строком на 25 місяців на суму 11 299 грн.
Додатковим рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 червня 2021 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 8000 грн відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 908грн.
АТ КБ «ПриватБанк» з такими рішеннями не погодився, подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що між сторонами у справі було погоджено Умови та правила надання банківських послуг, положення, якими визначено, зокрема, що клієнт несе відповідальність у повному обсязі за всі операції, які супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви клієнта про блокування рахунку (карти), а банк не несе відповідальність, у випадку, якщо інформація про рахунки клієнта стане відомою іншім особам внаслідок несумлінного виконання клієнтом умов їх зберігання і використання. Крім того, п. 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням користувач не несе відповідальність за здійснення платіжних операцій, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначає, що без розголошення ОСОБА_1 ПІН-коду своїх карток, їх номерів, інша особа, навіть перевипустивши сім-карту або маючи фінансовий телефон клієнта, не змогла б зняти чи переказати кошти. Крім того, позивачем  не доведено співмірність та повноту витрат на правничу професійну допомогу.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін. Вказує, що судом постановлені законні та обґрунтовані рішення, тому відсутні правові підстави для їх зміни або скасування.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк», який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення представника позивача, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
У справі, що переглядається, судом встановлено, та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та має два карткові рахунки: картку для виплат за № НОМЕР_1 та кредитну картку № НОМЕР_2 , дані карткові рахунки були приєднані до фінансового номеру телефону: НОМЕР_5 .
Вночі 16 травня 2020 року із зарплатної та кредитної карток позивача були зняті грошові кошти, а саме: з картки, на яку він отримує заробітну плату за № 5168742700030376 знято 11 400 гривень, а з кредитної картки № НОМЕР_2 , де був встановлений кредитний ліміт у розмірі 50 000 грн, який був збільшений до 61 000 грн, були зняті усі грошові кошти.
Загальна сума грошових коштів, які були зняті вночі 16 травня 2020 року з рахунків позивача, становить 72 400 грн.
Вранці 16 травня 2020 року позивач повідомив банк про несанкціоновані транзакції, заявив про заблокування рахунків, звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення.
Цього ж дня , 16 травня 2020 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020200080000534 за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України про те, що вночі 16 травня 2020 року з банківських карток АТ КБ «ПриватБанк», якими користується позивач ОСОБА_1 , були зняті грошові кошти (а.с. 21).
27 травня 2020 року позивач отримав від ПриватБанку відповідь про те, що банк не може повернути кошти з наступних підстав: було встановлено, що переказ коштів був здійснений шляхом створення платежу у системі дистанційного обслуговування клієнта Приват-24, вхід у який був здійснений, наче б то, під його авторизацією. При даній процедурі клієнт вводить свої ім`я користувача і пароль та входить у Приват-24, створює необхідний платіж, вводить тільки йому відомий ключ доступу, після чого до банку надходить платіжне доручення, відповідно до якого банк здійснює переказ коштів. Вказані дані можна було здійснити лише за допомогою використання його фінансового телефону та іншої особистої інформації (а.с. 24).
В зазначеній відповіді викладено загальний порядок списання грошових коштів.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи не було доведено, що спірні транзакції здійснені саме позивачем або він своїми діями сприяв втраті інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, тому заявлені позивачем вимоги про скасування операцій та повернення коштів на рахунки є обґрунтованими. Відповідач також не спростував доводів ОСОБА_1 щодо недійсності кредитного договору №20051629615731 від 16 травня 2020 року. Крім того, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на професійну правничу допомогу та на користь держави - по сплаті судового збору за розгляд справи.
Згідно із статтею 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.
Пунктами 1.15, 1.23, 1.24, 1.32 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначені умови, за яких рух коштів вважається неналежним (неправомірним) переказом, а саме: ініціатором такого переказу має бути особа, яка не є платником, тобто якій не належить рахунок, з якого ініціюється платіж (неналежний платник), а кошти мають бути списані з рахунку неналежного платника помилково або неправомірно та зараховані на рахунок неналежного отримувача, тобто особи, яка не має законних підстав на одержання переказу.
Ініціювання переказу коштів може, в тому числі, здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу, тобто платіжної картки (стаття 21 вказаного Закону).
Відповідно до пунктів 6 - 9 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління НБУ від 05 листопада 2011 року № 705, користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.
Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.
Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, встановлених договором.
Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.
Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не можна стверджувати, що зняття коштів відбулось з вини клієнта банка.
Крім того, відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, колегія суддів бере до уваги і правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, згідно з якою, не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, відсутні підстави для висновку про його вину, як підставу цивільно-правової відповідальності.
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Отже, аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що вина банку у знятті коштів з рахунків клієнта виключається лише у разі доведення, що саме клієнт банку своїми діями чи бездіяльністю посприяв у втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
З огляду на викладене та, беручи до уваги обставини того, що грошові кошти у були списані з рахунків позивача за ініціативою не встановлених осіб внаслідок недозволеної платіжної операції, а відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» не було вчинено жодних дій, спрямованих на встановлення фактичних обставин списання коштів з карткових рахунків ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про обґрунтованість заявлених вимог про зобов`язання банку повернути на рахунки позивача кошти у загальному розмірі 72 400 гривень за рахунок власних коштів.
Відповідач не надав жодних доказів, які б безспірно підтверджували, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН - коду або іншої особистої інформації, яка б дала змогу ініціювати платіжні операції.
Посилання банку в апеляційній скарзі на Умови та правила надання банківських послуг не заслуговують на увагу, оскільки банком не надано до суду доказів, що вказані Умови та правила є частиною укладеного сторонами договору про надання банківських послуг, докази ознайомлення позивача з їх змістом, а також їх підписання у матеріалах справи відсутні.
Проте щодо висновків місцевого суду в частині вирішення вимог про визнання транзакції незаконною, колегія суддів зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Визнання судом транзакцій щодо переказу з належних ОСОБА_1 банківських карток № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 грошових коштів у розмірі 11 400 грн та 61000 грн відповідно, незаконними не має своїм наслідком повернення безпідставно списаних коштів, тому ці позовні вимоги не відповідають ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах.
Зважаючи на характер спірних відносин, належним і достатнім для відновлення порушеного права способом захисту інтересу ОСОБА_1 є саме зобов`язання банку повернути кошти на рахунки позивача.
За встановлених обставин, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про визнання транзакцій незаконними, тому скасовує судове рішення у цій частині з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позву в цій частині.
Щодо вирішення вимог про визнання недійсним кредитного договору, укладеного 16 травня 2020 року, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду, зокрема, з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235 ЦК України).
Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
За загальним правилом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст. 1048 ЦК України).
Враховуючи, що відповідно до частини 1 статті 202 , частини 3 статті 203 ЦК України головним елементом Угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто обставиною, яка підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін на укладення оспорюваного кредитного договору.
Звертаючись з позовом ОСОБА_1 заперечував своє волевиявлення на укладення кредитного договору від 16 травня 2020 року №20051629615731, стверджував, що укладання зазначеного правочину відбулося поза його волею, неустановленими особами, які скористались особистими даними позивача та оформили на його ім`я кредит. Коштів за вказаним кредитом позивач не отримував.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 звертався до АТ КБ «ПриватБанк» та правоохоронних органів з приводу вчинення 16 травня 2020 року неустановленими особами шахрайських дій, в наслідок яких з банківських карток позивача були зняті грошові кошти.
16 травня 2020 року за заявою ОСОБА_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020200080000534 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за правовою кваліфікацією, передбаченою ч.1 ст. 190 КК України
АТ КБ «ПриватБанк» на відповідне звернення ОСОБА_1 належним чином не відреагував, службового розслідування не провів, обставин проведених транзакцій та укладання оспорюваного договору від 16 травня 2020 року не перевірив.
В ході судового розгляду АТ КБ «ПриватБанк» не спростував доводів заявника щодо вчинення щодо нього шахрайських дій, а також не довів, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню особистої інформації, яка дає змогу від його імені розпоряджатися фінансовими ресурсами та вчиняти правочини.
З огляду на встановлені у справі обставини суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на момент укладання оспорюваного кредитного договору волевиявлення ОСОБА_1 на вчинення цього правочину не було, договір укладений відповідачем з неустановленою особою, яка неправомірно скористалась особистими даними позивача, а тому в силу вимог частини 3 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України суд обґрунтовано визнав кредитний договір №20051629615731 від 16 травня 2020 року недійсним 
Доводи апеляційної скарги з приводу ухваленого судом додаткового рішення також не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції було вирішено питання відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу відповідно до вимог ЦПК України, а саме при визначенні їх розміру було правильно враховано: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значення справи для сторони.
Крім того, відмова в задоволенні позовної вимог про визнання транзакції незаконною фактично не впливає на обсяг задоволених позовних вимог, тому не пливає на вирішення питання щодо судових витрат на професійну правничу допомогу за розгляд в суді першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення суду першої інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права та фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані при вирішенні справи.
Враховуючи викладене рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про визнання транзакції незаконної, через порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, на підставі ст. 376 ЦПК України підлягаю скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в їх задоволені.
В іншій оскаржуваній частині рішення суду та додаткове рішення постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для їх скасування немає.
Враховуючи, що обсяг задоволення апеляційної скарги фактично не впливає на обсяг задоволення позову, скаржнику за апеляційний розгляд справи витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають компенсації.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

                                                     п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 червня 2021 року в частині задоволення вимог про визнання транзакцій незаконними скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у їх задоволенні.
В іншій частині рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 червня 2021 року та додаткове рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 12 серпня 2021 року.

Головуючий -                                                                                О. І. Собина

Судді:                                                                                             О.Ю.Кононенко

С.С. Ткачук