справа № 752/21429/20                                  головуючий у суді І інстанції Шевченко Т.М.
провадження № 22-ц/824/9665/2021            суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
18 серпня 2021 року                                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Мороз Н.В.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком та позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа -  Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з матір`ю,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 листопада 2005 року між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб, від якого сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 квітня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач зазначає, що протягом всього часу з народження сина вона займається його вихованням та має всі необхідні умови для забезпечення його комфортного проживання та зростання. Відповідач постійно нехтував та продовжує нехтувати сімейними цінностями та проявляє себе як антисоціальний елемент. Поведінка відповідача є поганим прикладом для сина.     
У жовтні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_3 . 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 18 листопада 2015 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Під час шлюбу у подружжя народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 квітня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач разом з неповнолітнім сином ОСОБА_4 , 2006 року народження, проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач проживає окремо та не надає коштів на утримання сина, інтересу щодо нього не проявляє. Неповнолітній син ОСОБА_4 в подальшому бажає проживати разом з батьком.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року позови об`єднано в одне провадження.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_3 . Позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судовий витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовів обох батьків відмовити. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що дитина, щодо якої вирішувався спір батьків про її місце проживання, вже досягла чотирнадцяти років. Такий спосіб захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи, як визначення судом чи органом опіки та піклування місця проживання неповнолітньої дитини, чинним законодавством України не передбачено. Визначення судом місця проживання неповнолітньої дитини з одним із батьків не захищає права та інтереси такої дитини, а, навпаки, є надмірним втручанням в права дитини на власний розсуд визначати та обирати місце свого проживання. Суд першої інстанції, в порушення вказаних норм, ухвалив у справі рішення за відсутності письмового висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору. Оскаржуване рішення суду не містить мотивованої оцінки аргументів сторони позивача за об`єднаним позовом ( ОСОБА_5 ) про те, що місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 вже визначено ним самим, а тому в контексті положень ч. 1 ст. 161 СК України позовні вимоги обох сторін (обох батьків дитини) не підлягають задоволенню. Спір у справі носить виключно вигаданий та удаваний характер. Оскаржуване рішення суду є незаконним, необґрунтованим та не відповідає встановленому процесуальним законом змісту та формі. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що суд встановив та дослідив усі обставини та прийняв рішення у чіткій відповідності до норм матеріального та процесуального права. ОСОБА_4 висловив своє бажання проживати з батьком та категорично відмовляється проживати з матір`ю. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Норми ст. 160 СК України жодним чином не обмежують право суду закріпити волевиявлення дитини, яка досягла чотирнадцяти років, щодо місця проживання у судовому рішенні. Визначення місця проживання в судовому порядку вплине також на обов`язок ОСОБА_1 сплачувати на користь дитини аліменти.    
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 18 листопада 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у місті Києві був зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.52, Т.1).
Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 27 квітня 2006 року (а.с.23, Т.1).
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 квітня 2019 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.24, Т.1).
ОСОБА_3 та неповнолітній ОСОБА_4 , 2006 року народження, проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.26, 27, Т.1). 
Згідно свідоцтва про право власності від 10 грудня 2012 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), зазначена квартира належить на праві власності ОСОБА_3 - 5/100 частин, ОСОБА_1 - 35/100 частин та ОСОБА_4 - 60/100 частин (а.с.177, Т.1).
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що  на час пред`явлення ОСОБА_3 позову до суду син сторін у справі ОСОБА_4 , 2006 року народження, досяг чотирнадцяти років, він у праві самостійно обирати своє місце проживання. У судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_4 пояснив, що бажає проживати з батьком.
Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання.
Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовами про визначення місця проживання дитини у липні та жовтні 2020 року. На момент подачі позовів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виповнилося чотирнадцять років, тобто, дитина досягла того віку, з якого вона сама вправі обирати місце свого проживання. Під час розгляду справи у суді встановлено, що ОСОБА_4 проживає разом з батьком та має бажання в подальшому проживати з ним. 
За таких обставин, відсутні передбачені законом підстави для визначення судом місця проживання з батьком неповнолітньої дитини, яка з ним проживає. 
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Разом з тим, розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції не врахував висновків Верховного Суду, що містяться у зазначеній постанові.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 посилається на те, щовизначення місця проживання в судовому порядку вплине на обов`язок ОСОБА_1 сплачувати на користь дитини аліменти.
Однак, відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відсутність судового рішення про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з одним з батьків, у разі доведеності вимог у рамках справи про стягнення аліментів, не звільняє іншого з батьків від обов`язку утримувати дитину.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції у силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права з прийняттям постанови по суті вимог позивачів.                                    
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
          
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2  задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року скасувати та прийняти постанову.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком та позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа -  Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з матір`ю відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 , проживаючого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , проживаючої по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , судовий збір у розмірі 1 261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) гривня, 20 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повне судове рішення складено 20 серпня 2021 року.

Головуючий                                                                     Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                           Кашперська Т.Ц.
                                                                
Яворський М.А.