ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року 
м. Київ
Справа №  910/21468/17 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,
секретар судового засідання - Гогусь В. О.,
за участю представників:
прокурора -Толсторебрової О. О., 
позивача 1 - Костюк М. Д. (самопредставництво),
позивача 2 - Барди С. Ю. (самопредставництво),
відповідача 1 - не з`явилися, 
відповідача 2 - не з`явилися,
відповідача 3 -Губіна С. О., 
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_1 , 
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів - не з`явилися,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Київського квартирно-експлуатаційного управління, заступника Генерального прокурора
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2021 (колегія суддів: Тищенко О. В. - головуючий, Шаптала Є. Ю., Тарасенко К. В.) та 
ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.11.2020 (суддя Мельник В. І.) у   справі
за позовом заступника Генерального прокурора - Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України
до 1) Державної організації Центральне територіальне управління капітального будівництва, 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуд Інвестгруп", 3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Ботлер"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Київського квартирно-експлуатаційного управління
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні      позивачів    - Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково - виробниче підприємство "Новатех"
про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог 
1.1. Заступник Генерального прокурора - Головний військовий прокурор (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної організації Центральне територіальне управління капітального будівництва (далі - Центральне територіальне управління капітального будівництва) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуд Інвестгруп" (далі - ТОВ "Укрбуд Інвестгруп") про визнання договору недійсним.

1.2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор зазначав, що між відповідачами було укладено договір про будівництво житлового комплексу на вул. Максимовича Михайла (колишня назва Онуфрія Трутенка), 11 у Голосіївському районі міста Києва, який, на думку прокурора, укладено всупереч вимогам законодавства, що призводить до порушення майнових інтересів держави, а також прав держави щодо управління об`єктами державної власності. Прокурор зазначав, що за правовою природою цей договір має характер сумісної діяльності, а отже є договором про спільну діяльність, однак у процесі його укладення не дотримано вимог Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном.
2. Короткий зміст судових рішень 

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.10.2018, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2019 у справі № 910/21468/17, позов задоволено повністю. Визнано недійсним із моменту укладення договір від 20.12.2016 про будівництво житлового комплексу на вул. Максимовича Михайла (колишня назва вулиці Онуфрія Трутенка), 11 у Голосіївському районі міста Києва, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., зареєстрований у реєстрі за № 5322, укладений між Центральним територіальним управлінням капітального будівництва і ТОВ "Укрбуд Інвестгруп"
2.2. Постановою Верховного Суду від 08.08.2019 скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2018 у справі № 910/21468/1, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
2.3. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2020, яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2021 у справі № 910/21468/17, позов заступника Генерального прокурора-Головного військового прокурора в інтересах держави в  особі  Кабінету Міністрів України та  Міністерства оборони України залишено без розгляду.

2.4. Залишаючи позов у цій справі без розгляду, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що прокурором не було дотримано порядку, встановленого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", а тому у прокурора відсутні підстави для представництва інтересів позивачів.

3. Короткий зміст вимог касаційних скарг   

3.1. Не погоджуючись із постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2021 та ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2020 у справі № 910/21468/17, до Верховного Суду звернулося Київське квартирно-експлуатаційне управління із касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу передати до господарського суду першої інстанції для продовження розгляду. 

3.2. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, Київське квартирно-експлуатаційне управління зазначає, що судові рішення господарських судів попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Скаржник вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, порушивши положення статей 86, 236 Господарського процесуального кодексу України, статті 23 Закону України "Про прокуратуру", залишили без розгляду позовну заяву прокурора без надання належної правової оцінки листам Генеральної прокуратури України, які були безпідставно відхилені судом апеляційної інстанції, зокрема: вих. № 10/2/3-724вих.-17 від 27.06.2017 на адресу Міністерства оборони України; вих. № 10/2/3-861вих.-17 від 05.09.2017 на адресу Міністерства оборони України; вих. № 10/2/3-1072вих,-17 від 24.10.2017 на адресу Міністерства оборони України; вих. №   10/2/3-1073вих.-17 від 24.10.2017 на адресу Кабінету Міністрів України. Ці листи були долучені прокурором до позовної заяви на підтвердження підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, та додатково повторно надані в суді апеляційної інстанції, однак залишилися поза увагою судів без надання їм належної оцінки.

3.3. Не погоджуючись із постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2021 та ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2020 у справі № 910/21468/17, до Верховного Суду звернувся заступник Генерального прокурора із касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу передати до господарського суду першої інстанції для продовження розгляду. 

3.4. Заступник Генерального прокурора зазначає, що судові рішення господарських судів попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Скаржник вважає, що суд першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, постановах Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 913/153/19, від 31.08.2020 у справі № 909/708/19, від 15.09.2020 у справі № 906/982/19, від 20.01.2021 у справі № 927/468/20 щодо застосування положень статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 226 Господарського процесуального кодексу України при залишенні позовної заяви прокурора без розгляду, а також щодо критерію "розумності", за висновками Великої Палати Верховного Суду (постанова від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18), у зв`язку з чим прийняли протилежні за змістом рішення.

4. Обставини справи, встановлені судами  

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що зміст позовної заяви у цій справі свідчить, що прокурор, звертаючись із позовом про визнання недійсним з моменту укладення договору про будівництво житлового комплексу на вул. Максимовича Михайла (колишня назва вулиці Онуфрія Трутенка), 11 у Голосіївському районі м. Києва від 20.12.2016, укладеного між Державною організацією Центральне територіальне управління капітального будівництва та ТОВ "Укрбуд Інвестгруп", зазначав, що у цьому випадку потребують захисту інтереси держави. При цьому прокурор зазначив, що органами, уповноваженими державою здійснювати функції у спірних правовідносинах, є Міністерство оборони України та Кабінет Міністрів України, які, на його думку, захисту законних інтересів держави не здійснюють.

4.2. Господарські суди попередніх інстанцій зазначили, що Міністерство оборони України та Кабінет Міністрів України є самостійними юридичними особами, які наділені необхідним обсягом процесуальної дієздатності, здійснюють функції щодо захисту майнових прав та інтересів. Позивачі є належними органами, уповноваженими державою здійснювати функції держави у відповідних правовідносинах, про що також зазначав і сам прокурор у позовній заяві. Однак, як зазначав прокурор, незважаючи на наявні порушення інтересів держави при використанні земель оборони, Міністерство оборони України до суду за захистом порушених інтересів не звертається.

4.3. При цьому суди установили, що до позовної заяви прокурором було долучено лист заступника Головного військового прокурора від 27.06.2017 №   10/2/3-724вих-17, адресований заступнику Міністра оборони України. У цьому листі Головною військовою прокуратурою з`ясовується наявність підстав для судового захисту інтересів держави при використанні земель оборони в межах військового містечка № 167 у м. Києві на вул. Максимовича, 9 (11), а також наведено перелік питань, інформації, які просить надати Головна військова прокуратура.

4.4. На зазначений лист військової прокуратури, Головним квартирно-експлуатаційним управлінням Збройних Сил України листом від 14.07.2017 за №   303/8/32/753 було надано відповідь. Крім того, цим листом повідомлено прокуратуру про низку судових справ де, зокрема, позивачем є Генеральна прокуратура України, а також про невключення Кабінетом Міністрів України земельної ділянки військового містечка № 167 до земель оборони, на яких планується будівництво житла для військовослужбовців та членів їх сімей. При цьому           у листі не зазначено, що Міністерство оборони України чи підпорядковані йому органи не бажають пред`являти позов, якщо є підстави для цього.

4.5. Водночас судами констатовано, що, незважаючи на наведений лист, заступником Головного військового прокурора 24.10.2017 за № 10/2/3-1072вих-17 направлено Міністерству оборони України повідомлення про підготовку Генеральною прокуратурою України позовної заяви до суду. Поряд із цим не зазначалось про необхідність пред`явлення позовної заяви Міністерством оборони України на захист порушених інтересів держави. Аналогічний лист від 24.10.2017 за № 10/2/3-1073 вих-17 було направлено Кабінету Міністрів України.

4.6. Суди установили, що наступного дня - 25.10.2017, після зазначеного повідомлення, заступник Генерального прокурора - Головний військовий прокурор підписав позовну заяву про визнання недійсним з моменту укладення договору про будівництво житлового комплексу на вул. Максимовича Михайла (колишня назва вулиці Онуфрія Трутенка), 11 у Голосіївському районі м. Києва від 20.12.2016, укладеного між Державною організацією Центральне територіальне управління капітального будівництва та ТОВ "Укрбуд Інвестгруп".

4.7. На підставі викладеного а також з урахуванням того, що  позовну заяву було підготовлено та підписано на наступний день після повідомлення Міністерства оборони України та Кабінету Міністрів України про наявність порушених інтересів держави, які підлягають захисту в судовому порядку, суди дійшли висновку про недотримання вимог щодо розумності строків, в межах яких уповноважені суб`єкти владних повноважень можуть вжити заходи щодо захисту інтересів держави.

4.8. Крім того, судами констатовано, що листи від 24.10.2017 № 10/2/3-1072вих-17, від 24.10.2017 № 10/2/3-1073 вих-17, адресовані Міністерству оборони України та Кабінету Міністрів України, не можуть вважатися належним повідомленням прокурора про необхідність звернення до суду із позовною заявою.

5. Позиція Верховного Суду 

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на таке.    

5.2. Прокурор у касаційній скарзі зазначає, що господарські суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржувані судові рішення без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, постановах Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 913/153/19, від 31.08.2020 у справі № 909/708/19, від 15.09.2020 у справі № 906/982/19, від 20.01.2021 у справі № 927/468/20 щодо застосування положень статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 226 Господарського процесуального кодексу України при залишенні позовної заяви прокурора без розгляду, а також щодо критерію "розумності", за висновками Великої Палати Верховного Суду (постанова від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18), у зв`язку з чим прийняли протилежні за змістом рішення.

5.3. Київське квартирно-експлуатаційне управління вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, порушивши положення статей 86, 236 Господарського процесуального кодексу України, статті 23 Закону України "Про прокуратуру", залишили без розгляду позовну заяву прокурора без надання належної правової оцінки листам Генеральної прокуратури України, які були безпідставно відхилені судом апеляційної інстанції, зокрема: вих. № 10/2/3-724вих.-17 від 27.06.2017 на адресу Міністерства оборони України; вих. № 10/2/3-861вих.-17 від 05.09.2017 на адресу Міністерства оборони України; вих. № 10/2/3-1072вих,-17 від 24.10.2017 на адресу Міністерства оборони України; вих. № 10/2/3-1073вих.-17 від 24.10.2017 на адресу Кабінету Міністрів України.

5.4. Перевіряючи доводи касаційних скарг заступника Генерального прокурора, Київського квартирно-експлуатаційного управління, Верховний Суд зазначає таке. 

5.5. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 1311 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

5.6. Положення пункту 3 частини 1 статті 1311 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

5.7. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті (абзаци 1 і 2 частини 3 статті    23 Закону України "Про прокуратуру").

5.8. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 частини 4 статті    23 Закону України "Про прокуратуру").

5.9. Верховний Суд зазначає, що системне тлумачення положень частин 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України і частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1)   якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

5.10. Водночас тлумачення пункту 3 частини 1 статті 1311 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. 

5.11. При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

5.12. Верховний Суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. 

5.13. Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманими від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Суд зобов`язаний дослідити: чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

5.14. Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

5.15. Колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наведено такі правові висновки:

"Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".

5.16. Ураховуючи викладене, Верховний Суд зазначає, що прокурор на виконання положень частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру",  зобов`язаний був попередньо, до подання позову до суду, звернутися до органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, - Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України, з повідомленнями про порушення закону. Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України повинні було розглянути такі звернення і вжити заходів щодо захисту інтересів держави, та лише у випадку невжиття таких заходів у розумний строк з боку вказаних органів або невмотивованої відмови вжити такі заходи це вважалося би достатнім аргументом для підтвердження бездіяльності цих органів, та давало би підстави прокурору для звернення із позовом до суду в інтересах держави.

5.17. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що відповідно до вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурором 24.10.2017 за №   10/2/3-1072вих-17 направлено Міністерству оборони України повідомлення про підготовку Генеральною прокуратурою України позовної заяви до суду. Аналогічний лист від 24.10.2017 за № 10/2/3-1073вих-17 направлено Кабінету Міністрів України. Проте розумних строків, які дають можливість відповідним  органам відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, прокурором дотримано не було, оскільки зазначені повідомлення в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", датовані 24.10.2017, тоді як позовна заява прокурора складена та підписана наступного дня - 25.10.2017.

5.18. З огляду на викладене Верховний Суд вважає правильними висновки господарських судів про те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Разом з тим, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

5.19. Крім того, судами правильно враховано, що листи від 24.10.2017 № 10/2/3-1072вих-17, від 24.10.2017 № 10/2/3-1073 вих-17, адресовані Міністерству оборони України та Кабінету Міністрів України, не можуть вважатися належним повідомленням прокурора про необхідність звернення до суду із позовною заявою..

5.20. Ураховуючи установлені обставини господарськими судами, які передували зверненню прокурора із позовом в цій справі, Верховний Суд погоджується з висновком господарських судів попередніх інстанцій про те, що прокурором не було дотримано порядку, встановленого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", а тому у прокурора відсутні підстави для представництва інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України.

5.21. Викладеним спростовуються доводи скаржників про дотримання прокурором порядку, встановленого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".

5.22. Під час перегляду у касаційному порядку судових рішень господарських судів попередніх інстанцій, не отримали свого підтвердження доводи прокурора про те, що суди ухвалили оскаржувані судові рішення без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, постановах Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 913/153/19, від 31.08.2020 у справі № 909/708/19, від 15.09.2020 у справі № 906/982/19, від 20.01.2021 у справі № 927/468/20, оскільки зміст оскаржуваних судових рішень в цій справі не суперечить висновкам, які викладені у наведених постановах Верховного Суду. При цьому оскаржувані судові рішення в цій справі ухвалено з дотриманням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
5.23. Також не отримали свого підтвердження доводи Київського квартирно-експлуатаційного управління про те, що судами не надано оцінки листам Генеральної прокуратури України вих. № 10/2/3-724вих.-17 від 27.06.2017 на адресу Міністерства оборони України; вих. № 10/2/3-1072вих,-17 від 24.10.2017 на адресу Міністерства оборони України; вих. № 10/2/3-1073вих.-17 від 24.10.2017 на адресу Кабінету Міністрів України, оскільки зміст оскаржуваної постанови свідчить про протилежне. 

5.24. Водночас неправильне посилання апеляційного господарського суду на положення пункту 1 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України не призвело до неправильного ухвалення оскаржуваної постанови у цій справі. 

5.25. Крім того, Верховний Суд зазначає, що деякі доводи касаційних скарг стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

5.26. При цьому аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржникам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційних скаргах не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарських судів попередніх інстанцій. 

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Згідно із статтею 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

6.3. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.4. За змістом частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.5. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційних скаргах про порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права господарськими судами попередніх інстанцій не підтвердилися, не спростовують висновків господарських судів, а тому касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

7. Судові витрати

7.1. Судовий збір за подання касаційних скарг в порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржників.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд  

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційні скарги Київського квартирно-експлуатаційного управління, заступника Генерального прокурора залишити без задоволення. 

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2021 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.11.2020 у   справі №   910/21468/17 залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                             Н. О. Багай

Судді                                                                                                          Т. Б. Дроботова
                                                                                                                   
             Ю. Я. Чумак