ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
іменем України

29 липня 2021 року
м. Харків

справа № 645/246/19
провадження № 22-ц/818/530/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Котелевець А.В.,
суддів – Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Огар І.В.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмету спору, – ОСОБА_3 ,
представники – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2   на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 червня 2019 року в складі судді Бондарєвої І.В.,
        
у с т а н о в и в :

17 січня 2019 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. 
Позовна заява  мотивована тим, що їй на  підставі договору купівлі-продажу квартири від 04 грудня 2001 року належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 . Інші 2/3 частини належать її сину ОСОБА_3 . За вказаною адресою зареєстрована відповідач - ОСОБА_2 , колишня дружина ОСОБА_3 . Шлюб між відповідачем та ОСОБА_3 було розірвано у 2013 році. З листопада 2011 року ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає, створила іншу сім`ю та переїхала проживати у інше місце. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.  Відповідач зареєстрована, але не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , та не веде з власником житла спільного господарства, не бере участі в оплаті комунальних послуг, не є членом сім`ї позивача, тому відповідач втратила право користування зазначеним житловим приміщенням.
15 вересня 2020 року  ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що 2/3 частини спірної квартири придбано за час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , отже житло є спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном.
ОСОБА_1 , ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України – в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на таке.
Матеріали справи свідчать, що з 27 квітня 2001 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Харкова.
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2013 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 розірвано.
04 грудня 2001 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 8).
Згідно з  договором  купівлі - продажу квартири  АДРЕСА_1  , ОСОБА_1 належить 1/3 частина квартири, а 2/3 частини квартири належить її сину ОСОБА_3 .

З довідки дільниця № 56 КП «Жилкомсервіс», вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані  ОСОБА_3 , 1968 року народження та ОСОБА_2 , 1971 року народження (а.с.12). 
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
З огляду на вищезазначені норми, у цій справі повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема КпШС України.
Статтею 22 КпШС України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
З матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розподілу спільного майна подружжя не було проведено.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилалася на те, що її колишня невістка не проживає в квартирі, що є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – житловою квартирою  АДРЕСА_1 , яка належить їй та її сину на праві власності.
Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
В цій справі питання належності квартири не вирішується, проте колегія суддів зазначає, що 2/3 частини спірної квартири придбано за час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а презумпція права власності не спростована. 
Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не дав належної оцінки тому факту, що 27 квітня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб. Відповідно до договору купівлі – продажу від 04 грудня 2001 року ОСОБА_3 купив 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , тобто під час перебування у шлюбі.
Зазначені ОСОБА_1 обставини про те, що відповідач була відсутня у квартирі за місцем реєстрації, не свідчать про відмову   ОСОБА_2 від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. 
Сам факт незвернення ОСОБА_2 до суду з позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.
Згідно з положеннями пунктів 1, 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Судові витрати, понесені відповідачем, документально підтверджено, а саме –за подачу апеляційної скарги - в розмірі 1152,60 грн ( а. с.113).
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.
Матеріали справи містять підтвердження, що з 15 лютого 1999 року ОСОБА_1 має інвалідність ІІ групи, яка встановлено безстроково, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_2 від 19 квітня 1999 року (а. с. 7).

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, ОСОБА_2 за рахунок держави має бути компенсовано 1152,60 грн судового збору.

Керуючись статтями 374, 376 ч. 1 п. 1, п. 4, 382, 384 ЦПК України, суд 
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  – задовольнити.
Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 червня 2019 року – скасувати та ухвалити нову постанову.
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням – залишити без задоволення.

Компенсувати ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1152,60 (одна тисяча сто п`ятдесят дві гривні 60 копійок) грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 липня 2021 року.

Головуючий –                                                                             А.В. Котелевець 

Судді – О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина