ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6169/21 Справа № 201/12879/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
 
за участю секретаря судового засідання – Піменової М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням, -
                                В С Т А Н О В И Л А:
У листопаді 2019 року позивачка звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем з 27 липня 2002 року. Від шлюбу народилось двоє дітей -дочка ОСОБА_3 , 2003 року народження та син ОСОБА_4 , 2006 року народження.
В період шлюбу, 24 квітня 2008 року було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Право власності за договором купівлі-продажу було зареєстровано за відповідачем. З моменту придбання вказаної квартири позивач, відповідач та їх діти мешкали у вказаній квартирі.
З часом у позивача та відповідача погіршилися стосунки та у серпні 2019 року разом з дітьми виїхала до орендованого житла, оскільки свого житла не має, а зареєстрована у квартирі батьків відповідача, в яких в силу конфлікту з їх сином проживати не могла.
Зазначила, що відповідачем були змінені замки в спірній квартирі, та вона не має можливості туди повернутися, однак вважає, що має право на користування, вселення, отримання ключів та житлового сервітуту від власника даної квартири, оскільки є членом його сім`ї, саме про що зазначила у прохальній частині позову.

       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 квітня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням задоволено частково.
       Визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1 .
       Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язно ОСОБА_1 надати ключі від квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .
       Вирішено питання щодо судових витрат. 
       В задоволенні інших позовних вимог відмовлено (а.с.189-191).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив його скасувати у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та відповідачем 27 липня 2002 року було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 , виданого 27 липня 2002 року відділом реєстрації актів громадського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська (а.с. 6).
24 квітня 2008 року було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Право власності за договором купівлі-продажу було зареєстровано за відповідачем (а.с. 5).
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вирішуючи питання про усунення перешкод в користуванні та враховуючи презумпцію спільності майна подружжя, виходив з того, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності, однак відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні спільним майном.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
       Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, позовні вимоги позивача зводились до того, що вказана квартира набута за час шлюбу, то вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а отже, позивач має право вільно користуватись спірною квартирою. Разом з тим, відповідач чинить їй перешкоди в користуванні спільним майном.
Встановлено, що між позивачем та відповідачем 27 липня 2002 року було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 , виданого 27 липня 2002 року відділом реєстрації актів громадського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська (а.с. 6).
24 квітня 2008 року було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Право власності за договором купівлі-продажу було зареєстровано за відповідачем (а.с. 5).
Таким чином, зазначена квартира була придбана під час перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі.
        Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
При цьому статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Отже, тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Згідно до ст. 316 ч.1 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна.
У відповідності до ст.319 ч.1, 2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Найбільш ефективним і поширеним способом відновлення порушених прав та законних інтересів власника є судовий захист. Судовий захист права власності у порядку цивільного судочинства здійснюється за вимогами, серед яких: про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном; про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням прав власника; про визнання недійсними договорів та про визнання договорів дійсними - у випадках, передбачених ЦК.
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Частина 3 ст. 358 ЦК України, надає кожному із співвласників право вимагати надання йому у володіння та користування конкретної частини майна в натурі, в розмірі, адекватному їх часткам у праві спільної часткової власності. У принципі, можливе виділення у володіння та користування співвласників також таких частин у спільному майні, які не співпадатимуть з їх ідеальними частками.
Передбачено ст.391 ЦК України, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право кожного з подружжя на вибір місця свого проживання є конституційним правом людини, передбаченим ст. 33 ч. 1 Конституції.
Згідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини.
       Суд першої інстанції, вирішуючи питання про усунення перешкод в користуванні та враховуючи презумпцію спільності майна подружжя, виходив з того, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності і з такими висновками погоджується і апеляційний суд.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.
Висновки суду щодо підстав до часткового задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.
       Доводи апеляційної скарги щодо незаконності, необґрунтованості, ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення судом першої інстанції, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Колегія суддів критично ставиться до доводів сторони відповідача про те, що спірна квартира була придбана за гроші батька відповідача, які він подарував відповідачеві, оскільки на даний час питання належності квартири будь-кому із подружжя на праві приватної власності судом не вирішується.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Доказів того, що спірне майно є приватною власністю виключно одного з подружжя суду не надано.
Судом першої інстанції встановлено і не спростовано сторонами при розгляді справи, що відповідач своїми діями щодо заміни замків від вхідних дверей спірної квартири, чинить перешкоди в користуванні позивачу спірною квартирою. З такими висновками суду погоджується і суд апеляційної інстанції.
Таким чином, всі висновки суду першої інстанції щодо правомірності заявленого позову та можливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування вказаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.
За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
                                П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2021 року — залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Судді: