Ухвала
 
22 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 336/6905/19
провадження № 61-11134ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М., 
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 червня 2021 року за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциної Ю. Д., стягувач: ОСОБА_2 , 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциної Ю. Д.
 
Скаргу обґрунтовано тим, що постановою від 21 березня 2016 року ВП № 50608860 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 0827/2-914/11, виданого 01 березня 2011 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходів, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 січня 2011 року, до повноліття дитини. 19 червня 2019 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС нарахована заборгованість в розмірі 41 496,61 грн, станом на момент повноліття дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 , розрахунок проводився виходячи з розміру середньої заробітної плати по Шевченківському району м. Запоріжжя.
 
ОСОБА_1 зазначає, що з 2014 року по липень 2019 року був зареєстрований та фактично проживав за адресою АДРЕСА_1 , з цих підстав 19 липня 2019 року Великолепетиський районний відділ державної виконавчої служби у Херсонській області прийняв зазначене ВП до свого провадження. Боржник звертався до державного виконавця із заявами про перерахунок розміру заборгованості по аліментам, виходячи з розміру середньої заробітної плати для даної місцевості, однак у перерахунку заборгованості було відмовлено. У зв`язку з цим, скаржник просив суд визнати незаконною бездіяльність державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Кисліциної Ю.Д. у виконавчому провадженні № 50608860 та зобов`язати державного виконавця зробити перерахунок заборгованості, виходячи з розміру середньої заробітної плати Великолепетиського району Херсонської області.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2021 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 02 червня 2021 року, в задоволенні скарги відмовлено.
 
Судові рішення мотивовано тим, що боржник у виконавчому провадженні, маючи заборгованість по сплаті аліментів, з огляду на розбіжність між місцем фактичного проживання та місцем реєстрації, надавав суперечливі відомості щодо власної реєстрації, з метою штучно зменшити розмір невиконаного грошового зобов`язання, тому державним виконавцем обґрунтовано було йому відмовлено у перерахунку заборгованості.
 
У червні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 червня 2021 року.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення.
 
Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення скарги, оскільки матеріали справи не містять підтвердження проживання боржника на момент виникнення заборгованості м. Запоріжжі.
 
За змістом частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження) вирішує колегія у складі трьох суддів після одержання касаційної скарги, оформленої відповідно до вимог статті 392 ЦПК України.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
 
Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування та тлумачення.
 
Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
За змістом статті 1, частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, в межах якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Виходячи із норм статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
 
Відповідно до частини третьої статті 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
 
Згідно з частиною третьою статті 71 Закону України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.
 
Відповідно до частини другої статті 195 СК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
 
У відповідності до частини третьої статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2011 року у справі № 0827\2?914\11 стягнуто з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2  аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісяця у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 січня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття.
 
01 березня 2011 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист, який з 09 вересня 2019 року перебуває на виконанні в Олександрівському відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
 
19 червня 2019 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС, станом на момент повнолітня дитини ОСОБА_3 , на 10 травня 2019 року розрахована заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 41 496,61 грн.
 
ОСОБА_1 сплачував аліменти за період з січня 2016 року по травень 2019 року у значно нижчому розмірі, ніж підлягали сплаті за судовим рішенням.
 
Протягом часу перебування виконавчого провадження у Шевченківському ВДВС, боржник не повідомив державного виконавця про місце реєстрації та фактичного проживання у іншому населеному пункті.
 
З 10 грудня 2001 року та на час розгляду скарги ОСОБА_1 був зареєстрований по АДРЕСА_1 , однак, встановлено, що місце реєстрації та фактичного проживання скаржника не співпадають. Разом з тим, скаржником не було доведено, що у період з 2014 року по 2019 рік він проживав за місцем реєстрації, оскільки у лютому та травні 2019 року надсилав грошові перекази по сплаті аліментів стягувачу з поштового відділення в м. Запоріжжі.
 
Встановивши, що місце фактичного проживання боржника є відмінним від місця його реєстрації, а тому за наявності доказів проживання боржника у м. Запоріжжі обчислення розміру заборгованості на підставі середнього заробітку по м. Запоріжжю є обґрунтованим, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що державний виконавець Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліцина Ю. Д. діяла в межах вказаних вище норм права та наданих їй повноважень, а підстави для задоволення скарги ОСОБА_1 відсутні.
 
Аргументи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, тоді як, виходячи з визначених частиною першою статті 400 ЦПК України меж розгляду справи у касаційному порядку, суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга  ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 червня 2021 року є необґрунтованою.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 червня 2021 року за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциної Ю. Д., стягувач: ОСОБА_2 .
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                              Н. Ю. Сакара      
                                                                                                                  О. В. Білоконь 
                                                                                                                  О. М. Осіян