Номер провадження: 22-ц/813/3958/21 
Номер справи місцевого суду: 522/5315/15-ц
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
                                               Цюри Т.В.,        
       за участю:
секретаря                        Хухрова С.В., 
представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_3 і ОСОБА_4 – адвоката Ткач С.А., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 07 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_5 , до ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про встановлення факту родинних стосунків, визнання права власності, визнання правочину недійсним, виселення,

встановив: 

ОСОБА_1 , який діяв в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_5 звернувся до суду 16.03.2015 року з позовом до ОСОБА_3 , який діяв в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина – ОСОБА_6 , реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції про встановлення факту родинних стосунків, визнання права власності, виселення, зобов`язання скасувати державну реєстрацію та зареєструвати право власності та просив: встановити факт родинних стосунків, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідною донькою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ; визнати за недієздатною ОСОБА_5 , від імені якої виступає опікун ОСОБА_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_6 ; зобов`язати реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та ОСОБА_6 ; зобов`язати реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції зареєструвати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за недієздатною ОСОБА_5 , від імені та в інтересах якої виступає опікун ОСОБА_1 .
Ухвалою Приморського районного суду м.Одеви від 17.03.2015 року було відмовлено у відкритті провадження у справі, оскільки є рішення суду у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що набрало законної сили, зазначено, що вимоги є тотожними, між тим ж самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, тому у відкритті провадження необхідно відмовити (т.1, а.с.2-3).
Однак, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.05.2015 року вищевказану ухвалу суду скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Було зазначено, що позов заявлено з інших фактичних та правових підстав (т.1, а.с.57-60).

09 лютого 2016 року позивач звернувся з уточнюючою позовною заявою (т.1, а.с.108-111) до ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про встановлення факту родинних стосунків, визнання права власності, визнання правочину недійсним, виселення, визнання права власності. 
Позивач просив: встановити факт родинних стосунків, а саме, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідною донькою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ; визнати правочин - договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 23.11.2013 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , недійсним; виселити ОСОБА_4 з членами сім`ї без надання іншого житлового приміщення з квартири АДРЕСА_1 ; визнати за недієздатною ОСОБА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , від імені якої виступає опікун ОСОБА_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Позовні вимоги заявлені на підставі ст.ст. 548, 549 ЦК УССР (діючого на той час) щодо права на спадщину та з посиланням на ст.ст.15, 16, 31, 328, 344 ЦК України.
ОСОБА_1 мотивував вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась ОСОБА_8 , батьками якої зазначені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 
29.09.1990 р. ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 та їй присвоєно прізвище ОСОБА_11 . Доказом того, що мати ОСОБА_5 – ОСОБА_10 є ОСОБА_7 , являється актовий запис про шлюб ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , яка після реєстрації шлюбу стала ОСОБА_7 
18.04.1999 р. мати ОСОБА_5 – ОСОБА_7 згідно усного договору купівлі-продажу зобов`язалася передати ОСОБА_14 квартиру АДРЕСА_1 , проте за життя ОСОБА_7 вказаний договір нотаріально посвідчений не був через ухилення останньої від його посвідчення. 

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.05.2000 року була задоволена заява ОСОБА_14 , був встановлений факт здійснення вищевказаного правочину та визнано право власності за ОСОБА_14 на вказану квартиру (т.2, а.с.61).
Разом з тим, ухвалою того ж суду від 27.05.2008 року вищевказане судове рішення було скасовано за нововиявленими обставинами (т.2, а.с.64).
Проте, на підставі рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.05.2000 року
22.01.2008 р. ОСОБА_14 подарувала зазначену квартиру ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . 
У січні 2011 р. ОСОБА_14 , ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання договорів дійсними та визнання права власності. 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2013 р. позовні вимоги ОСОБА_14 було залишено без розгляду. 

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2013 р. у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_14 і ОСОБА_7 від 18.04.1999 р. та визнання за ними права власності на цю квартиру відмовлено в повному обсязі (т.2, а.с.88-96). 
Таким чином, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 23.11.2013 р. продали спірну квартиру ОСОБА_4 , без відповідних на те правових підстав, оскільки не були її власниками (т.1, а.с.86-87). 

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 07 грудня 2016 року (оскаржуване) позов ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_5 , до ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про встановлення факту родинних стосунків, визнання права власності, визнання правочину недійсним, виселення було задоволено частково. 
Встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , є рідною мамою недієздатної ОСОБА_5 . 
У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено (т.1, а.с.201-203).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, від представника ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , та від ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , надійшли апеляційні скарги на вищевказане рішення суду першої інстанції.
Постановою апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_5 – ОСОБА_2 , було задоволено частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , було залишено без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 07 грудня 2016 року скасовано.
Позовні вимоги ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , в частині визнання права власності, визнання правочину недійсним було задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 22,7 кв.м.
Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 (т.2, а.с.124-131).

Не погоджуючись із вказаною постановою апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018 року, ОСОБА_4 подала на неї касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 12 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_4 було задоволено частково, постанову апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2, а.с.193-198).

Таким чином, предметом даного апеляційного розгляду є рішення Приморського районного суду м.Одеси від 07 грудня 2016 року (т.1, а.с.201-203).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого Сегеди С.М. та суддів Гірняк Л.А., Цюру Т.В., які прийняли справу до свого провадження та призначили її до розгляду.

До суду апеляційної інстанції з`явився ОСОБА_2 , як представник ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_5 , адвокат Ткач С.А. - представник ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , інші учасники справи до суду апеляційної інстанції не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце її розгляду (т.3, а.с.32-47). 
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , та відмови в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , виходячи з наступних підстав. 

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, в частині встановлення факту родинних стосунків, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є матір`ю недієздатної ОСОБА_5 ,що підтверджено доказами, що знаходяться в матеріалах спадкової справи.
З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погоджується в повному обсязі та не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , виходячи з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 30.02.1968 року ОСОБА_13 уклала шлюб та змінила прізвище на « ОСОБА_15 » (т.1, а.с. 175). 
ОСОБА_16 (позивач у справі) є донькою ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про народження (т.1, а.с. 11).
29 травня 1980 року шлюб було розірвано, та ОСОБА_10 змінила прізвище на « ОСОБА_17 » (т.1, а.с. 176 ).
В свою чергу, 18 вересня 1997 року ОСОБА_8 уклала шлюб з ОСОБА_1 та змінила прізвище на « ОСОБА_11 » (т.1, а.с. 10).
11 квітня 1981 року, ОСОБА_13 одружилась та змінила прізвище на « ОСОБА_12 » (т.1, а.с. 171).
Таким чином, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є матір`ю недієздатної ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому підстав для його скасування в цій частині апеляційним судом не встановлено.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_5 , про визнання права власності, визнання правочину недійсним, виселення, судом першої інстанції зроблено висновок про те, що не надано доказів на підтвердження позовних вимог в цій частині, а також, що позивач не звертався з позовними вимогами про витребування майна у відповідності до ст. 388 ЦК України.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується частково.

Так, колегія суддів виходить із того, що рішення суду про встановлення факту родинних відносин, а саме того, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є матір`ю недієздатної ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є підставою для видачі нотаріальною конторою свідоцтва про право власності на ім`я недієздатної ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування після смерті своєї матері ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки ОСОБА_5 в строк прийняла спадщину, звернувшись в шестимісячний строк після смерті своєї матері із заявою про прийняття спадщини на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 22,7 кв.м., яка належала на праві власності ОСОБА_7 , та яке видано 27 квітня 1999 року № 0266 (т.1, а.с. 15).
Разом з тим, враховуючи, що на даний час власником вищевказаної квартири є ОСОБА_4 , недієздатна ОСОБА_5 позбавлена можливості отримати свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом в нотаріальній конторі.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку про необхідність визнання за недієздатною ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 22,7 кв.м.
При цьому колегія суддів виходить із того, що саме недієздатна ОСОБА_5 є законним власником вищевказаної квартири, починаючи з 23.11.1999 року, оскільки у відповідності до ст. 548 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, вона у встановленому на той час законному порядку прийняла спадщину.
Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, шо як було зазначено вище, недієздатна ОСОБА_5 своєчасно звернулась з заявою про прийняття спадщини, а тому до цих правовідносин необхідно застосувати ЦК УРСР, в редакції 1963 року.
Згідно зі ст. 525 ЦК України, в редакції 1963 року, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_4 є незаконним власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 22,7 кв.м, оскільки придбала вищевказану квартиру в осіб, які не мали права її відчужувати, про що було вказано вище.

Оскільки, уточнюючи позовні вимоги, ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_5 , не заявляв позовних вимог ні про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 , ні про витребування вищевказаної квартири із її незаконного володіння, колегія суддів позбавлена можливості вирішити зазначені питання, оскільки у відповідності до принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що 22 травня 2000 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси, був встановлений факт укладання угоди між ОСОБА_14 (мамою неповнолітнього ОСОБА_6 ) та померлою ОСОБА_7 , а також за ОСОБА_14 було визнано право власності на вищевказану квартиру (т.2, а.с. 81).
Однак, 27 травня 2008 року, вищевказане рішення Приморського районного суду м. Одеси було скасовано за нововиявленими обставинами (т.2, а.с. 64).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2009 року заяву ОСОБА_14 було залишено без розгляду (т.2, а.с. 107-108).

Таким чином, у ОСОБА_14 було відсутнє право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 22,7 кв.м., а тому вона не мала права її відчужувати на користь ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , а останні не мали права відчужувати цю квартиру на користь ОСОБА_4 .

Крім того, рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 09 липня 2013року в задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання дійсним усного договору купівлі-продажу вищевказаної квартири було відмовлено 
Позовні вимоги ОСОБА_1 , який діє як законний представник ОСОБА_5 були задоволені частково і встановлений факт того, що ОСОБА_5 є рідною донькою ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 , який діє як законний представник ОСОБА_5 , було відмолено (т.2, а.с.88-96).
Вищевказане судове рішення в цій частині було залишено без змін рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.06.2014 року (т.1, а.с. 16-17, т.2, а.с.97-102).
Більше того, рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.06.2014 року було скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2013 року, в частині визнання родинних відносин, через їх недоведеність.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 18 грудня 2014 року, вищевказане рішення апеляційного суду Одеської області від 17.06.2014 року було залишено без змін (т.1, а.с. 20-21, т.2, а.с.103-106).

Що стосується позовних вимог, в частині визнання правочину недійсним, який був укладений між ОСОБА_3 , який діяв від свого імені та від імені свого малолітнього сина ОСОБА_6 , колегія суддів приходить до наступного.

У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Таким чином, враховуючи, що недієздатна ОСОБА_5 не була стороною договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 22,7 кв.м, вона не може ставити питання про визнання цього договору недійсним.

Разом з тим, після набрання права власності на вказану квартиру у встановленому законом порядку вона має право витребувати вищевказану квартиру у її незаконного власника, однак, як було вказано вище, такого позову до суду не заявлялось.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позови про визнання права власності на майно і витребування його із незаконного володіння, є взаємовиключними, оскільки за змістом стос. 387, 388 ЦК України майно може витребувати тільки його власник.

Таких правових висновків дотримується Верховний Суд України, який викладений в постанові його Великої Палати від 18.12.2019 року, справа № 522/1029/18, провадження № 14-170цс 19.

Що стосується позовних вимог про виселення ОСОБА_4 та членів її сім`ї, то вони не підлягають задоволенню, за таких підстав.
Так, із уточнюючої позовної заяви ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_5 , не вбачається, які саме особи проживають в квартирі, з якої позивач їх бажає виселити, крім того, ці мешканці, яких просить виселити позивач, не є сторонами по справі, та вирішення спору щодо осіб, які не приймали участі у справі, буде порушенням їх прав та інтересів (т.1, а.с.108-11).

Крім того, відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла без належних до того правових підстав.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.).
Щодо заявленого клопотання з боку відповідачів про застосування строків позовної давності, то колегія суддів вважає, що позивачем не пропущено строк за зверненням до суду, за захистом прав недієздатної ОСОБА_5 , у зв`язку з тим, що матеріалами справи підтверджується, що позивач звернувся до суду з позовом у березні 2015 року, після того, як ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2014 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 17.06.2014 року було залишено без змін.
За таких підстав, у колегії суддів відсутні підстави для застосування положень ст. 267 ЦК України.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.ч.1,3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, у зв`язку з чим колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги ОСОБА_2 , як представник ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_5 ,частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти позовних вимог ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , оскаржуваного судового рішення та доводів своєї апеляційної скарги.
В свою чергу, заявник апеляційної скарг ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 не надав суду доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти позовних вимог ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_5 , а також заперечень проти ухваленого судового рішення.

Я зв`язку з цим, апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_5 , слід задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , слід залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 року, в частині  відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності за ОСОБА_5  на квартиру  АДРЕСА_2 , після смерті  ОСОБА_7 , слід скасувати та прийняти в цій частині постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_5 , задовольнити.
Визнати за ОСОБА_5 право власності на вищевказану квартиру, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
В решті рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:         

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_5 , задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності за ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_7 , скасувати.
Прийняти в цій частині постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_5 , задовольнити.
Визнати за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на квартиру АДРЕСА_2 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . 

В решті рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 10.08.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

Л.А.Гірняк

                                                                                       Т.В. Цюра