П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/6491/19
Провадження № 22-ц/4815/914/21

Головуючий у Рівненському міському суді
Рівненської області:суддя Галінська В.В.
Рішення суду першої інстанції ухвалено повним текстом 
02 грудня 2020 року в м. Рівне
Фіксування перебігу судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.
        
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 грудня 2020 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в:
У квітні 2019 року в суд звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі – АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Мотивуючи свої вимоги, покликалось на укладений між сторонами 09 березня 2016 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 23 000 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте у зв`язку із тим, що останній порушував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 19 лютого 2019 року складалася з: 23 437,15 гривень – тіло кредиту; 16 766,89 гривень – прострочене тіло кредиту; 22 652,66 гривень – пеня за прострочене зобов`язання; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень – фіксована частина; 3 172,84 гривень – процента складова. 
З наведених спонукань просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 67 129,54 гривень заборгованості за кредитним договором та 1 921 гривні судового збору. 
Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 червня 2019 року позов задоволено повністю.
Ухвалою Рівненського міського суду від 28 серпня 2020 року задоволено заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення. Заочне рішення скасовано, а справу призначено до судового розгляду. 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 грудня 2020 року банку в задоволенні позову відмовлено. 
Ухвалюючи своє рішення, суд попередньої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту укладення між сторонами кредитного договору, отримання відповідачем від позивача кредитних коштів та наявність і розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів. 
На рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подано апеляційну скаргу, де він покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності викладених висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось, що до суду була надана копія анкети-заяви, яка підтверджує факт погодження відповідачем того, що така заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг АТ КБ "Приватбанк", а також Тарифами складають між сторонами договір про надання банківських послуг. Таким чином між сторонами було укладено договір в порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору. Після отримання кредитної картки останній здійснив дії щодо її активування, в подальшому користувався нею, отримуючи кредитні кошти з власної ініціативи, що вказує на укладення сторонами кредитного договору. Ці обставини, на переконання банку, підтверджуються, зокрема, випискою по рахунку позичальника, яка має статус первинного бухгалтерського документу та є належним і допустимим доказом при вирішення виниклого спору. Також банк зважав на те, що суду попередньої інстанції надавалась довідка про видані кредитні картки, однак суд цих доказів не дослідив. 
З викладених підстав просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
У поданому відзиві представник відповідача – адвокат Дупак В.Г. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Покликався на те, що надана банком анкета-заява не має жодної істотної умови, яка притаманна кредитному договору. Також вважав, що матеріали справи не містять первинних банківських документів. 
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Матеріалами справи встановлено, що 09 березня 2016 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", в якій зазначено, що вказана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими у рекламному буклеті, складають між позичальником та банком договір про надання банківських послуг. 
Пред`являючи позовні вимоги, банк як на підставу для його задоволення, посилався на те, що в порушення умов договору відповідач свої зобов`язання не виконував, а тому станом на 19 лютого 2019 року мав заборгованість, яка складалася з: 23 437,15 гривень – тіло кредиту; 16 766,89 гривень – прострочене тіло кредиту; 22 652,66 гривень – пеня за прострочене зобов`язання; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень – фіксована частина; 3 172,84 гривень – процента складова. На підтвердження погодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" надано до матеріалів позовної заяви копію підписаної відповідачем анкети-заяви, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також розрахунок заборгованості.
Між тим, згодом банком подано виписку з особового рахунку клієнта, а також довідку про видані кредитні картки, які є належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 76-78 ЦПК України, однак суд попередньої інстанції на них уваги не звернув. 
Ці документи мають суттєве значення для вирішення справи і разом з наданою до позовної анкетою-заявою підтверджують факт порушення прав банку, які він вправі захистити шляхом стягнення із відповідача фактично отриманої суми кредитних коштів.
Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Згідно з пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписка, що міститься в матеріалах справи, є переконливим доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, а тому повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного вкидання зобов`язання.
Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку ,коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Між тим, будь-яких доказів на обґрунтоване підтвердження своїх заперечень проти позову відповідач в т.ч. і щодо відсутності вини не надав, а матеріали справи не містять.
Тому, приходячи до переконання про часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що в спірних правовідносинах діє презумпція винуватості боржника, а факт порушення прав кредитора є очевидним. Відтак правильним є стягнення на користь останнього з відповідача заборгованість за тілом кредиту в сумі 23 437,15 гривень, як отримані ним та в добровільному порядку не повернутими.
Відмовляючи в задоволенні решти вимог, колегія суддів виходить з такого. 
Згідно з ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною першою ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Проте підтверджень того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг банку, немає.
З огляду на їхній мінливий характер, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, ці умови не можна вважати складовою кредитного договору.
       Витяг же із сайту банку не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.
В разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Однак у заяві позичальника процентна ставка не зазначена.
Також у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Тому при врегулюванні спірних правовідносин не підлягають застосуванню правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору.
       У справах споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну, рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. 
Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. 
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
       Інше не відповідало б принципу справедливості, добросовісності, розумності та уможливило покладання на слабшу сторону невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
       Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
       Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.
       Разом з тим, з системного аналізу положень Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку та ч.1 ст.1054 ЦК України слідує, що за своєю суттю прострочене тіло кредиту, на яке вказує позивач у своїй позовній заяві, фактично, зокрема, є й завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього входить і плата за користування кредитом, а не, власне, лише надані позичальнику в користування кошти. Відтак вимога про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту також до задоволення не підлягає. 
       Підставою для скасування оскаржуваного рішення та прийняття нової постанови - про стягнення на користь банку з відповідача заборгованості за тілом кредиту відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що потягло за собою порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Частинам 1, 2, 10, 13 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, враховуючи, що позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" задоволено частково, то понесений останнім судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 1 676,71 гривень, виходячи з принципу пропорційності задоволених позовних вимог, необхідно стягнути на його користь з відповідача.
Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково. 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 грудня 2020 року скасувати. 
Позов Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 23 437 (двадцять три тисячі чотириста тридцять сім) гривень 15 копійок заборгованості за тілом кредиту та 1 676 (одну тисячу шістсот сімдесят шість) гривень 71 копійку судового збору. 
Відмовити Акціонерному товариству комерційний банк "Приватбанк" у позові до ОСОБА_1 про стягнення 16 766,89 гривень простроченого тіла кредиту, 22 652,66 гривень пені за прострочене зобов`язання, а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень фіксованої частини; 3 172,84 гривень процентної складової.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                        С.В. Хилевич

Судді:                                                                        С.В. Боймиструк

                                                                               Н.М. Ковальчук