Номер провадження: 22-ц/813/3530/21 
Номер справи місцевого суду: 522/16774/18
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання спадкоємцем четвертої черги за законом, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Науменка А.В. 04 липня 2019 року у м. Одеса, -
встановила:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради про визнання спадкоємцем четвертої черги за законом (а.с. 3-5).
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що він, на підставі свідоцтва про право власності на житло, є власником квартири АДРЕСА_1 . В зазначеному будинку проживає з 1997 р. У квартирі АДРЕСА_2 з 03 вересня 1955 р. по день своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) проживав ОСОБА_2 . Зазначена квартира належала ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 березня 2002 р. УЖКГ виконкому Одеської міської ради. ОСОБА_2 був інвалідом дитинства, проживав один, вів відособлений спосіб життя, близько ні з ким не спілкувався, Єдиною особою у дворі, з ким ОСОБА_2 підтримував спілкування, був ОСОБА_1 .
Приблизно у 2006 р. ОСОБА_2 через нещасний випадок отримав тяжку травму - зламав шийку стегна, що позбавило його можливості самостійно пересуватись, заробляти собі на життя, вирішувати побутові проблеми. Оскільки родичів у ОСОБА_2 не було, він після отримання травми звернувся до ОСОБА_1 за допомогою. З того часу позивач фактично оселився з ОСОБА_2 . Усі матеріальні витрати покривались як за рахунок зарплатні позивача, так і за рахунок пенсії ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_2 позивачем було організоване та проведене його поховання.
Після смерті ОСОБА_2 лишилося спадкове майно у вигляді квартири АДРЕСА_2 . Так як родичів у померлого не було, а позивач за останні 7-8 років життя ОСОБА_2 проживав з ним однією сім`єю, вів з ним спільне господарство, виконував обов`язки відносно нього як відносно родича, позивач вирішив скористатись правом на оформлення спадщини після смерті ОСОБА_2 , для чого звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Писаренка Є.С. з заявою про прийняття спадщини. Нотаріус повідомив, що для оформлення свідоцтва про право на спадщину, необхідно звернутися до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2014 р. у справі № 522/11740/14-ц його заяву було задоволено: було визнано той факт, що ОСОБА_1 проживав однією сім`єю разом із ОСОБА_2 з 2006 р. 12 листопада 2014 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренком Є.С. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 , р/н 5805 та зареєстровано право власності на дану квартиру. 09 лютого 2015 р. між позивачем та його дружиною ОСОБА_3 було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М., р/н 5-123, на підставі якого ОСОБА_1 , передав вказану квартиру у власність ОСОБА_3 07 квітня 2015 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М., р/н 5-485, на підставі якого право власності на квартиру АДРЕСА_2 набула ОСОБА_4 .
Позивач вказував, що у подальшому йому стало відомо, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2014 р., яким було встановлено факт проживання разом із ОСОБА_2 , було оскаржено в апеляційному порядку заступником прокурора Приморського району м. Одеси та скасоване.
Таким чином, ОСОБА_1 просив суд ухвалити рішення, яким визнати його спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_2 , 1933 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Приморського районного суд м. Одеси від 04 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с. 169-173).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 178-181).
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд необґрунтовано не прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , які підтвердили факт проживання позивача разом із померлим однією сім`єю. Крім того, підтвердженням вказаних обставин є, а думку апелянта, факт поховання ОСОБА_2 на батьківщині позивача, у Кодимському районі Одеської області, та здійснення ОСОБА_1 та його батьками догляду за місцем поховання померлого.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , який був зареєстрований і постійно проживав один в квартирі АДРЕСА_3 . Дані обставини підтверджені копією актового запису про смерть № 3122 від 20 березня 2014 р., довідкою про виписку з домової книги про склад сім`ї і реєстрації, виданою КП ЖКС «Порто-Франківський».
07 липня 2014 року Приморський районний суд м. Одеси ухвалив рішення по справі № 522/11740/14-ц за заявою ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, яким задовольнив заяву ОСОБА_1 в повному обсязі та визнав факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
03 лютого 2015 року Апеляційний суд Одеської області скасував рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2014 року і ухвалив нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту відмовив.
20 червня 2018 року Верховний Суд України виніс постанову по справі № 522/11740/14-ц, якою скасував рішення Апеляційного суду Одеської області від 03 лютого 2015 року та залишив заяву ОСОБА_1 без розгляду на підставі того, що між сторонами виник спір про право, який повинен розглядатись в порядку позовного провадження.
Відповідно до положень ст.ст. 1217, 1258 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Згідно зі ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Для одержання права на спадкування у зазначених осіб, необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю.
Відповідно до положень ст. З СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.
Згідно роз`яснень, викладених в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті З СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Тобто, для підтвердження проживання однією сім`єю необхідно підтвердити факт спільного проживання, ведення спільного господарства зі спадкодавцями, наявність спільного бюджету, піклування та підтримку один одного морально і матеріально не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
З довідок № 701 та № 401, які позивач додав до позовної заяви, виданих другою дільницею КП ЖКС «Порто-Франківський», вбачається, що ОСОБА_2 був зареєстрований у своїй квартирі за адресою АДРЕСА_4 . У свою чергу, позивач проживав по сусідству за адресою АДРЕСА_5 , що підтверджується відміткою про реєстрацію у паспорті.
На час розгляду справи позивач перебував у шлюбі, що також підтверджується копією паспорту та не спростоване позивачем.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що під час розгляду справи позивачем не надано належних доказів, які підтверджували б ведення спільного господарства, наявність спільних витрат піклування та підтримку один одного морально і матеріально.
Наявні у матеріалах справи фотокопія розпорядження органу приватизації від 14 березня 2002 року № 167211 та фотокопія свідоцтва про право власності на житло від 14 березня 2002 року № НОМЕР_1 підтверджують тільки той факт, що квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_2 . Фотокопії правовстановлюючих документи та технічна документація на спірну квартиру не можуть бути доказом спільного проживання, оскільки вони підтверджують тільки право власності спадкодавця на спірну квартиру та не підтверджують спільне проживання або ведення спільного господарства позивача із померлим.
Фотокопія свідоцтва про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 від 20 березня 2014 року підтверджує лише факт смерті спадкодавця.
Фотокопія довідки про склад сім`ї № 701 підтверджує той факт, що з померлим ОСОБА_2 ніхто не проживав і особовий рахунок також відкритий на ОСОБА_2 .
Фотокопія довідки № 401, виданої ЖКС «Порто-Франківський», підтверджує факт реєстрації померлого за адресою: АДРЕСА_4 .
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів матеріального забезпечення померлого з боку позивача.
Судом першої інстанції, під час розгляду справи, допитано свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , які проживали по сусідству з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та доповіли суду, що ОСОБА_7 допомагав у побуті та часто відвідував ОСОБА_2 ..
Однак, судом першої інстанції вірно критично оцінено показання вказаних свідків в частині наданих ними свідчень про постійне проживання ОСОБА_1 з померлим спадкодавцем, оскільки ці твердження базувались на бажанні свідків допомогти позивачу. Вказані висновки повністю узгоджуються з висновками у рішенні Верховного суду від 11 грудня 2018 року у цивільній справі №521/17175/15-ц.
З урахуванням викладеного, судом зазначено, що показання свідків, при відсутності інших належних та достовірних доказів, не можуть бути підставою для встановлення факту постійного проживання позивача ОСОБА_1 однією сім`єю з померлим на час відкриття спадщини. 
Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про те, що надані позивачем докази не підтверджують спільного проживання, ведення позивачем зі спадкодавцем спільного господарства, наявність спільних витрат, піклування та підтримку один одного морально і матеріально, тобто проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
З вище наведеного, судом першої інстанції встановлено, що зі змісту усіх наявних у справі письмових доказів, на які послався представник позивача по справі, як окремо так у їх взаємному зв`язку та сукупності, факт проживання однією сім`єю позивача з ОСОБА_2 , з їх пов`язаністю спільним побутом, за адресою вказаної квартири, понад п`яти років, до відкриття спадщини - є не доведеним.
У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У зв`язку із тим, що відповідно до положень ст. 1264 ЦК України позовні вимоги є недоведеними, тому вони задоволенню не підлягали.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що суд необґрунтовано не прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , які підтвердили факт проживання позивача разом із померлим однією сім`єю. 
Колегія суддів зауважує, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Розглядаючи справу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що показання свідків не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання за відсутності інших належних та допустимих доказів ведення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільного господарства, наявності в них спільного бюджету, спільних витрат, придбання майна тощо.
Крім того, колегія суддів враховує що свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_8 є близькими родичами позивача, у зв`язку із чим їх показання не можуть вважатися належними доказами у справі.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що підтвердженням обставин спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є факт поховання ОСОБА_2 на батьківщині позивача, у Кодимському районі Одеської області, та здійснення ОСОБА_1 та його батьками догляду за місцем поховання померлого.
Колегія суддів зауважує, що вказаний факт може свідчити про наявність дружніх відносин між позивачем та померлим, однак не може бути належним доказом проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю, оскільки, як вже вказувалось вище, позивачу необхідно було надати докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї тощо, чого апелянтом зроблено не було.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування  відсутні.  
Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 17 серпня 2021 року.

      Головуючий                                                              С.О. Погорєлова

      Судді                                                         А.П. Заїкін

        О.М. Таварткіладзе