ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року	Львів	Справа № 140/365/21 пров. № А/857/12677/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                                  Затолочного В.С.,
суддів:                                                            Качмара В.Я., Мікули О.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року у справі № 140/365/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Валюхом В.М. в м. Луцьк Волинської області за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін 30 квітня 2021 року, дата складення повного тексту судового рішення не зазначена), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також – ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (надалі також – ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Луцького прикордонного загону щодо непроведення 03.08.2020 остаточного розрахунку при звільненні з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні, індексації грошового забезпечення та матеріальної допомоги на оздоровлення;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні сум в частині невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні та індексації грошового забезпечення, а також матеріальної допомоги на оздоровлення при звільненні з 04.08.2020 по 16.12.2020.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року позов задоволено повністю.
Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо непроведення з ОСОБА_1 03 серпня 2020 року остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 серпня 2020 року по 16 грудня 2020 року в розмірі 89028 гривень 45 копійок.
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.
Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що в даному випадку правовідносини щодо виконання військового обов`язку, проходження військової служби та статусу військовослужбовця регулюються нормами спеціального законодавства, отже норми Кодексу законів про працю України (надалі також - КЗпП України) на дані правовідносини не поширюються. Крім того, зазначив, що при обчисленні середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні обов`язково повинен застосовуватися принцип співмірності, чого не зробив суд першої інстанції.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження згідно положень статті 311 КАС України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу в органах Державної прикордонної служби, зокрема, у період з 27.04.2020 по 03.08.2020 на посаді начальника відділу тилового забезпечення 6 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, що підтверджується витягом з послужного списку.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 03.08.2020 №  463-ос «Про особовий склад» підполковника ОСОБА_1 , начальника відділу тилового забезпечення, звільненого з військової служби в запас наказом начальника Західного регіонального управління від 12.06.2020 №  274-ОС, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
З особистої картки грошового забезпечення ОСОБА_1 вбачається, що індексацію грошового забезпечення, грошову допомогу на оздоровлення та грошову допомогу при звільненні виплачено позивачу у грудні 2020 року, кошти в загальній сумі 291161,80  грн. надійшли на картковий рахунок позивача 16.12.2020, що підтверджується випискою по рахунку.
Позивач вважає, що непроведення остаточного розрахунку при звільненні свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а тому за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, всупереч норм чинного законодавства, не здійснив з працівником повного розрахунку при звільненні, а тому в силу приписів статті 117 КЗпП України зобов`язаний нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні, починаючи з 04.08.2020 (наступного дня після виключення із списків з особового складу) по день фактичного розрахунку 16.12.2020. При цьому, на думку суду, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби з 04.08.2020 по 16.12.2020 у сумі 89028,45 грн. є співмірним розміру недоплаченої суми (291161,80 грн).
Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі також – Закон № 2011-XII), у статті першій якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Разом з тим, Законом України № 2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено відповідальність роботодавця за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини шостої статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону – виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.
Крім того, важливо зазначити, що принцип рівності прав і можливостей та заборона дискримінації у сфері праці закріплені у частині першій статті 21 та у статті 24 Конституції України, статті 21 та 22 КЗпП України.
Дискримінацію можна визначити, перш за все, як порушення принципу рівності.
Статтею 23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне існування її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.
Відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно із статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 цієї Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Отже, у даному випадку, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, апеляційний суд дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.
Вказана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 08.02.2018 року у справі № 805/977/16-а, від 04.04.2018 року у справі № 805/5111/15-а та від 07.02.2018 року у справі № 806/535/16.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналізуючи вищезгадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 року (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.
Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.
Також, суд вважає за необхідне зазначити, що нерозповсюдження на військовослужбовців положень КЗпП України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.
Суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, що бездіяльність Луцького прикордонного загону щодо непроведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні позивача з військової служби у встановлені строки є протиправною, тому, відповідно до статті 117 КЗпП України, відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу середній розмір заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні.
Отже, як встановлено судом першої інстанції, остаточний розрахунок з позивачем проведено лише 16.12.2020, що підтверджується випискою по рахунку ОСОБА_1 у сумі 291161,80 грн, а тому, за період з 04.08.2020 (наступного дня після виключення із списків з особового складу) по день фактичного розрахунку (16.12.2020) відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за весь період затримки. Отже, фактично затримка у розрахунку становить 135 днів.
Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (надалі також - Порядок № 100).
Абзацом 3 пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Пунктом 4 Порядку 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження, згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема одноразові та компенсаційні виплати.
Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідно до особистої картки грошового забезпечення позивача, у червні 2020 року йому нараховано 23851,74  грн. грошового забезпечення (в т. ч. 3638,40  грн. компенсації ПДФО) та у липні 2020 року - 23617,22 грн. (в т. ч. компенсації ПДФО 3602,63  грн.). Відтак, за два останні повні місяці перед звільненням (червень-липень 2020 року) сума грошового забезпечення, що береться при розрахунку середньоденного заробітку, становить 40227,93  грн., виходячи з цього, середньоденна заробітна плата становить 659,47  грн. (40227,93   грн. / 61, де   61 - кількість календарних днів у червні-липні 2020 року). Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 89028,45 грн (659,47 грн х 135 календарних днів).
При цьому, на думку суду першої інстанції, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у сумі 89028,45  грн. є співмірним розміру недоплаченої суми (291161,80  грн), тому суд попередньої інстанції не вбачав підстав для зменшення розміру відшкодування.
Між тим, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Верховний Суд у постанові від 30 листопад 2020 року (справа № 480/3105/19), зазначав що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
На справедливе застосування принципу співмірності та зменшення за таких обставин розміру відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку звертав увагу і Верховний Суд України у постановах від 5 жовтня 2015 року (справа № 463/265/131) та від 27 квітня 2016 року (справа № 6-113цс16).
Затримка у виплаті суми, у зв`язку з несвоєчасною виплатою якої позивач просить нарахувати йому середній заробіток, як з`ясував суд першої інстанції, становить 135 днів. Множення цієї кількості днів на середньоденний заробіток позивача (659,47 грн.), становить суму 291161,80 грн., яку суд першої інстанції зобов`язав виплатити відповідача як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.
За обставин цієї справи колегія суддів вважає, що необхідно застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
Отож, 89028,45 грн. є повною сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Суд першої інстанції не вбачав підстав для зменшення розміру відшкодування.
Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд відсоткове відношення заборгованості від загальної суми заборгованості проектував на (повний) розмір середнього заробітку (за час затримки розрахунку при звільненні) і таким чином визначав суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню. Пояснюється це тим, що спір стосується саме середнього заробітку як відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, тож критерії щодо його зменшення треба застосовувати саме до суми цього середнього заробітку, обчисленої відповідно до Порядку № 100.
Середньомісячний заробіток (обчислений за правилами пункту 2 Порядку № 100) і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за суттю не одне й те саме, і коли йдеться про останнє, то застосовувати критерії щодо її зменшення, зокрема шляхом визначення співвідношення із сумою недоотриманих при звільненні коштів, треба на основі суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
На це орієнтують при застосуванні положень статті 117 КЗпП України наведені вище підходи Верховного Суду, висловлені у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 30 листопада 2020 року у справі №  480/3105/19, від 21 квітня 2021 року у справі № 823/1823/18.
Таким чином, суд апеляційної інстанції визначив, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат для вирахування відсотку, що складають одноразову грошову допомогу при звільненні, індексацію грошового забезпечення та матеріальну допомогу на оздоровлення у сумі 291161,80 грн. (виплати за грудень 2020 року) становить 385955,69 грн. (виплати за серпень 2020 року у сумі 64654,43 грн. + виплати за вересень 2020 року у сумі 30139,46  грн. + виплати за грудень 2020 року у сумі 291161,80 грн. згідно наявного у матеріалах справи витягу з особистої картки грошового забезпечення позивача (а.с. 19)).
У відсотковому виразі одноразова грошова допомога при звільненні, індексація грошового забезпечення та матеріальна допомога на оздоровлення у сумі 291161,80 грн у співвідношенні до загальної суми 385955,69 грн, що підлягала виплаті позивачу при звільненні становить 75,44 відсотки (291161,80 грн. * 100% / 385955,69 грн. = 75,44%).
Отже, у даному випадку, 75,44% слугує підставою для застосування такого ж відсотку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної її суми (89028,45 грн.), який буде визначений належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, виходячи з принципу пропорційності.
Таким чином, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат становить 67163,06 грн. (89028,45 грн. * 75,44% / 100% = 67163,06 грн.)
Зважаючи на розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах суд апеляційної інстанції з огляду на приведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 67163,06 грн.
Тому у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні з ухваленням рішення про задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 67163,06 грн.
Колегія суддів враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча, пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. 
Право на вмотивованість судового рішення, яке є складовою права на справедливий суд, не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Також згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає частково.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з частиною четвертою статті 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
Враховуючи те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби з 04.08.2020 по 16.12.2020, проте не застосував принципів співмірності та пропорційності щодо суми такої компенсації, то рішення суду першої інстанції підлягає доповненню вищевикладеними розрахунками середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зміні резолютивної частини.
Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 задовольнити частково.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року у справі № 140/365/21 змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини в такій редакції:
«Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 серпня 2020 року по 16 грудня 2020 року в розмірі 67163 гривень 06 копійок (шістдесят сім тисяч сто шістдесят три гривні шість копійок).».
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	О. І. Мікула