Ухвала
Іменем України    
    
10 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 503/2537/16-ц
провадження № 61-12593ск21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 13 вересня 2017 року у складі судді: Сердюк Б. С., та постанову Одеського апеляційного суду від 10 червня 2021 року у складі колегії суддів: Князюка О. В., Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., у справі за позовом ОСОБА_1 до Кодимської міської ради Одеської області, ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування рішень міської ради, скасування відомостей в Держгеокадастрі щодо надання земельним ділянкам кадастрового номеру та скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У 2016 році ОСОБА_1 звернувся з позовом до Кодимської міської ради Одеської області, ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування рішень міської ради, скасування відомостей в Держгеокадастрі щодо надання земельним ділянкам кадастрового номеру та скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки.
 
Позовна заява мотивована тим, що рішеннями Кодимської міської ради Одеської області № 253-VII та № 254-VII від 12 серпня 2016 року було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передано у приватну власність ОСОБА_3 земельні ділянки розташовані в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5122510100:02:003:0396, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га та 5122510100:02:003:0397, для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0209 га. 
 
Позивач є власником суміжної земельної ділянки, кадастровий номер 5122510100:02:003:0350, для будівництва індивідуальних гаражів, площею 0,0072 га, та вказує, що відстань від будівлі гаражу, розташованого на даній земельній ділянці, до меж суміжних ділянок не відповідає тій відстані, яка зазначена на плані, вказуючи, що межі земельної ділянки ОСОБА_3 він не погоджував та не надавав дозволу на виготовлення технічної документації. Окрім того, позивач зазначив, що на час прийняття міською радою рішення про передачу у власність ОСОБА_3 указаних земельних ділянок існував невирішений спір щодо усунення перешкод у користуванні даною земельною ділянкою, який вирішується в судовому порядку та про наявність якого було відомо Кодимській міській раді, оскільки вона є стороною спору. Також вважає необґрунтованим розмір земельної ділянки переданої у власність ОСОБА_3 , оскільки останній, на підставі договору купівлі-продажу, набув право власності на житловий будинок, розташований на земельній ділянці, площею 1 166,2 кв. м, а земельна ділянка йому передана розміром 1 209 кв. м. Враховуючи наведені обставини, позивач вважав рішення міської ради незаконними.
 
ОСОБА_1 просив:
визнати незаконним та скасувати рішення Кодимської міської ради Одеської області № 253-VII та № 254-VII від 12 серпня 2016 рокупро передачу ОСОБА_3 у приватну власність земельних ділянок, за адресою АДРЕСА_1 , зі скасуванням відомостей в Держгеокадастрі щодо надання земельним ділянкам кадастрового номеру та державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на указані земельні ділянки.
 
Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 13 вересня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не зазначено та не підтверджено належними доказами, яке саме право позивача та яким чином було порушено внаслідок прийняття Кодимською міською радою рішення № 253-VII від 12 серпня 2016 року про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, кадастровий номер 5122510100:02:003:0396, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, яка не має спільних меж із земельною ділянкою ОСОБА_1 .  
 
Суд першої інстанції щодо незаконності рішення Кодимської міської ради № 254-VII від 12 серпня 2016 року щодо передачі ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки кадастровий номер 5122510100:02:003:0397, для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0209 га, зазначив, що позивач відмовився погоджувати межі земельної ділянки відповідачу, оскільки на даний час існує невирішений спір щодо усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою. Однак, ураховуючи, що між сторонами дійсно наявний спір щодо земельної ділянки кадастровий номер 5122510100:02:003:0350, яка належить позивачу, суд першої інстанції вважав допустимим вирішення питання відведення суміжної земельної ділянки ОСОБА_3 кадастровий номер 5122510100:02:003:0397, з врахуванням погоджених меж земельної ділянки самим органом місцевого самоврядування, на підставі технічної документації та відповідно до акта прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 06 липня 2016 року, оскільки судом не було встановлено, що внаслідок такого визначення меж були порушені права позивача.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 10 червня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Кодимського районного суду Одеської області від 13 вересня 2017 року залишено без змін.
 
При залишенні без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд урахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 681/1039/15-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 514/1574/14-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц. Апеляційний суд зазначив, що при добросовісному виконанні набувачем земельної ділянки обов`язків щодо узгодження меж з користувачами чи власниками суміжних земельних ділянок, у разі, якщо користувач чи власник суміжної земельної ділянки безпідставно ухилився від погодження меж та не підписав акт, сама відсутність такого акта погодження меж не свідчить про незаконність рішення про затвердження проекту землеустрою та про передачу земельної ділянки у власність. Отже, за умови, що межі земельної ділянки ОСОБА_1 були визначені, але оскаржуваним рішенням ради порушені чи змінені, суд у межах заявлених позовних вимог зобов`язаний ухвалити рішення по суті таких вимог - а саме про поновлення межі земельної ділянки позивача із зазначенням ідентифікуючих ознак - розміру і поворотних точок та іншого, чи відмовити у позові у разі, якщо порушення, на які вказував позивач, не знайдуть свого підтвердження.
 
Апеляційний суд вказав, що висновки суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування рішення № 253-VII від 12 серпня 2016 року про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, кадастровий номер 5122510100:02:003:0396, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, яка не має спільних меж із земельною ділянкою ОСОБА_1 , є правильними. 
 
В частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог щодо незаконності рішення Кодимської міської ради № 254-VII від 12 серпня 2016 року щодо передачі ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки, кадастровий номер 5122510100:02:003:0397, для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0209 га, апеляційний суд виходив з наступного. У 2014 році на час оформлення позивачем державної реєстрації права власності на земельну ділянку за номером 5122510100:02:003:0350 існував факт перетину меж ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зв`язку з невірною прив`язкою до системи координації земельної ділянки за номером 5122510100:02:003:0350. Вказана помилка була виправлена 20 липня 2016 року Державним реєстратором кадастровим реєстратором Відділу шляхом внесення до відомостей Державного земельного кадастру змін про координати поворотних точок меж земельної ділянки з кадастровим номером 5122510100:02:003:0350. Згідно з листом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 09 жовтня 2017 року встановлено, що перетин між земельними ділянками з кадастровими номерами 5122510100:02:003:0350 ( ОСОБА_1 ) та 5122510100:02:003:0397 ( ОСОБА_3 ) відсутній. Зі схеми фактичних меж та меж згідно даних правовстановлюючих документів земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вбачається, що фактичні межі земельних ділянок ОСОБА_3 та будівлі ОСОБА_1 не перетинаються. Апеляційний суд зробив висновок, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право ОСОБА_1 порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивача, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.
 
Апеляційний суд не прийняв до уваги висновок експертів комплексної судової земельно-технічної експертизи та експертів з питань землеустрою, призначеної за матеріалами цивільної справи № 503/387/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою від 29 листопада 2018 року № 17-4499/4500/6398-6401 через розбіжності на схемах земельних ділянок, а саме: схема земельної ділянки ОСОБА_3 , яка знаходиться у технічному звіті ( ОСОБА_3 ) - зйомку якої провів ФОП « ОСОБА_4 » у 2018 році не співпадає з схемою земельної ділянки ОСОБА_3 та каталогом координат межових знаків відображених на схемі, по якій проведено судову експертизу; відповідно до п. 1.1 експертом досліджувалась копія технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки (на місцевості) гр. ОСОБА_1 для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_2 (в межах населеного пункту), яка є складовою частиною другого тому матеріалів справи; 503/387/15 на момент 07 березня 2014 року (тобто до того як за заявою ФОП ОСОБА_5 були внесені зміни про координати поворотних точок меж земельної ділянки з кадастровим номером 5122510100:02:003:0350 станом на 10 липня 2016 року з прив`язкою до системи координат СК-63).
 
ОСОБА_1 24 липня 2021 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 13 вересня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 червня 2021 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.  
 
У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що повний текст постанови апеляційного суду від 10 червня 2021 року отримано представником поштою 07 липня 2021 року. На підтвердження указаних обставин суду надано ксерокопію конверту, адресованого Одеським апеляційним судом ОСОБА_2 із номером штрихкодового ідентифікатора № 6530010125821 та роздруківку із сайту АТ «Укрпошта» щодо вручення указаного поштового відправлення 08 липня 2021 року.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року). 
 
У частині другій статті 390 ЦПК України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. 
 
Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин, а тому є підстави для його поновлення. 
 
Підставою, на якій подається касаційна скарга у касаційній скарзі позивач зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; від 25 червня 2019 року у справі № 911/2701/17; від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц; від 12 червня 2019 року у справі № 916/1986/18; від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц; від 12 серпня 2020 року у справі № 503/387/15-ц; від 19 жовтня 2020 року у справі № 686/10181/17. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що в той час, коли цивільна справа № 203/387/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 розглядалась у апеляційному суді, ОСОБА_3 без погодження меж земельних ділянок з ОСОБА_1 , не отримавши від нього особистого підпису, який би підтверджував би відсутність претензій щодо меж земельних ділянок, на підставі оскаржених рішень Кодимської міської ради Одеської області № 253-VII та № 254-VII від 12 серпня 2016 року отримав у приватну власність спірні земельні ділянки. Апеляційний суд безпідставно відхилив висновок комплексної судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 29 листопада 2018 року щодо того, що земельна ділянка позивача не відповідає даним правовстановлюючих документів, оскільки площа земельної ділянки менша площі, указаної у правовстановлюючих документах, і така невідповідність виникла внаслідок накладення меж земельної ділянки відповідача та межі земельної ділянки позивача. Суди не звернули увагу на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року та постанову Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 503/387/15-ц. Відповідач не звертався до суду з позовом про визнання недійсним рішення міської ради про передачу позивачу земельної ділянки у приватну власність. Апеляційний суд не указав, що зміна поворотних точок відбулась на підставі заяв ФОП ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які не мають жодного відношення до права власності позивача на земельну ділянку, площею 0,0072 кв. м і які у незаконний спосіб позбавили ОСОБА_1 права власності на 12 кв. м земельної ділянки, оскільки не мали права писати заяви без погодження з позивачем. Апеляційний суд в порушення вимог статей 81, 89, 110, 112 ЦПК України не взяв до уваги висновок експертизи, тим самим виключив його як доказ порушення з бору відповідачів при винесенні рішень та реєстрації права власності на земельні ділянки.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що рішеннями Кодимської міської ради Одеської області № 253-VII та № 254-VII від 12 серпня 2016 року було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передано у приватну власність ОСОБА_3 земельні ділянки розташовані в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5122510100:02:003:0396, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га та 5122510100:02:003:0397, для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0209 га. На підставі вказаних рішень, державним реєстратором 29 серпня 2016 року в центрі надання адміністративних послуг при Кодимській районній державній адміністрації Одеської області, здійснено державну реєстрацію права власності на вказані земельні ділянки.
 
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 червня 2014 року позивач є власником земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_3 , гараж НОМЕР_1 , кадастровий номер 5122510100:02:003:0350, для будівництва індивідуальних гаражів, площею 0,0072 га.
 
Відповідно до актів прийому-передачі межових знаків на зберігання від 06 липня 2016 року земельна ділянка, яка передана ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства, площею 0,209 га, є суміжною із земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_1 . Земельна ділянка яка передана ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, не має спільних меж із земельною ділянкою позивача.
 
Рішення Кодимської міської ради № 254-VII від 12 серпня 2016 року, яким передано ОСОБА_3 у приватну власність земельну ділянку кадастровий номер 5122510100:02:003:0397 для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0209 га, прийнято на підставі технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), яка була виготовлена ФОП ОСОБА_7 .
 
Згідно акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 06 липня 2016 року межі земельної ділянки розташованої в АДРЕСА_1 , наданої ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства, площею 0,209 га, закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками у кількості 4 шт., у присутності замовника, виконавця та власників (користувачів) суміжних земельних ділянок. В даному акті міститься відмітка про те, що ОСОБА_1 від погодження меж відмовився.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що«недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) зроблено висновок, що «погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19) вказано, що «стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки, яка знаходиться поза межами населеного пункту, із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідним територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (територіальним органом Держгеокадастру в районах (містах)) в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18)».
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Встановивши, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що оспорені рішення органу місцевого самоврядування порушують його права чи інтереси, суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позову.
 
Посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; від 25 червня 2019 року у справі № 911/2701/17; від 12 червня 2019 року у справі № 916/1986/18; від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц; від 12 серпня 2020 року у справі № 503/387/15-ц; від 19 жовтня 2020 року у справі № 686/10181/17 необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. Посилання на висновок, зроблений у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц необґрунтоване, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Кодимського районного суду Одеської області від 13 вересня 2017 року та постанови Одеського апеляційного суду від 10 червня 2021 року.
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 13 вересня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Кодимської міської ради Одеської області, ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування рішень міської ради, скасування відомостей в Держгеокадастрі щодо надання земельним ділянкам кадастрового номеру та скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                         В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                                                                         Н. О. Антоненко
 
                                                                                                   М. М. Русинчук