ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа №823/716/17                                                            Суддя (судді) першої інстанції: О.А. Рідзель

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року                                                                      м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді                                                                      Ключковича В.Ю.,
суддів                                                                                          Беспалова О.О.,
                                                                                                    Парінова А.Б.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області про визнання протиправними та скасування вимоги і рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ГУ ДФС у Черкаській області, в якій, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив:
- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-0010741301 від 24.03.2017 на суму 242 210,37 грн. донарахованого внеску за актом перевірки;
- визнати протиправним та скасувати рішення №0010751301 від 24.03.2017 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 47 561,51 грн.
Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 05.09.2017 позов задоволено повністю: визнано протиправним наказ №24 від 13.01.2017 Головного управління ДФС у Черкаській області «Про проведення документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 »; визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-0010741301 від 24.03.2017 на суму 242 210,37 грн.; визнано протиправним та скасовано рішення №0010751301 від 24.03.2017 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 47 561, 51 грн.; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Черкаській області на користь ОСОБА_1 3 537,71 грн. судового збору.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2017 апеляційну скаргу Головного управління ДФС України в Черкаській області задоволено: постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 05.09.2017 скасовано та постановлено нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.
Постановою Верховного Суду від 03.12.2020 касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено частково: постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 05.09.2017 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2017 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Черкаського окружного адміністративного суду.
Скасовуючи рішення попередніх інстанції, Верховний Суд вказав на те, що незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.
Крім того, суд касаційної інстанції, зауважив, що судом апеляційної інстанції помилково не були перевірені та оцінені доводи позивача щодо неправомірності проведення відповідачем перевірки, які були підставою позову та яким надавалась відповідна правова оцінка судом першої інстанції. Зокрема, серед підстав позову була незгода позивача із наявністю правових підстав для призначення перевірки, а також із проведенням перевірки контролюючим органом за місцезнаходженням відповідача, що, на його думку, свідчить про проведення невиїзної перевірки замість виїзної.
Рішенням Черкаського кружного адміністративного суду від 02.04.2021 позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено повністю: визнано протиправною та скасовано вимогу від 24.03.2017 №Ф-0010741301 про сплату єдиного внеску на суму 242 210,37 грн. та рішення від 24.03.2017 №0010751301 про застосування штрафних санкцій в розмірі 47 561,50 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Черкаській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у сумі 3 537,71 грн. (три тисячі п`ятсот тридцять сім гривень 71 коп.).
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ГУ ДПС у Черкаській області подало апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати рішення Черкаського кружного адміністративного суду від 02.04.2021 та ухвалити нове рішення, відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В апеляційній скарзі відповідач вказує, що документи, які надані позивачем під час розгляду справи, але при цьому не надавались контролюючому органу, не можуть братися до уваги судом в якості допустимих доказів в справі, оскільки не були покладені в основу оскаржуваних рішень. Зважаючи на те, що позивачем під час перевірки затребувані документи не надані, відповідач вважає, що вимога від 24.03.2017 №Ф-0010741301 про сплату єдиного внеску на суму 242 210,37 грн. та рішення від 24.03.2017 №0010751301 про застосування штрафних санкцій є законними та обґрунтованими.
12.07.2021 до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки вважає оскаржуване рішення таким, що прийнято з дотримання норм матеріального та процесуального права.
Відповідач вказує, що дії щодо проведення перевірки - визнані протиправними, та прийняті як її наслідок податкові повідомлення-рішення визнані протиправними та скасовані рішенням, яке набрало законної сили, у справі №823/882/17, як наслідок оскаржувані рішення в межах справи №823/716/17 також є протиправними та підлягають скасуванню. 
В судове засідання сторони не прибули, були повідомлені належним чином та завчасно, клопотань про відкладення розгляду не подавали.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач зареєстрований фізичною особою-підприємцем з 07.05.2013 за адресою: АДРЕСА_1 . Основний вид його діяльності - роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах.
Згідно з планом - графіком проведення документальних перевірок на I квартал 2017 року позивача включено до графіку проведення перевірок на лютий 2017 року за період його господарської діяльності з 01.01.2014 до 31.12.2016.
13.01.2017 відповідач видав наказ №24 «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 , з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 до 31.12.2016, єдиного внеску за період з 08.05.2013 до 31.12.2016». Термін проведення перевірки встановлений з 17.02.2017 до 02.03.2017.
16.02.2017 відповідачем сформовані направлення на перевірку №290/23-00-13-0124, №254/23-00-13-0124.
Згідно з актом від 17.02.2017 №24/23-00-13-0117/2668119871 «Про відсутність встановлення місцезнаходження» ревізори-інспектори здійснили вихід на податкову адресу (реєстрації) позивача: АДРЕСА_1 , -, але позивач був відсутній. 
На вказану адресу відповідач направив листи (запити) щодо надання підтверджуючих первинних документів: від 17.02.2017 №3389/23-00-13-0107, який вручено позивачу 18.02.2017, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №1800193322522, а також від 21.02.2017 №3772/23-00-13-0107, який вручено позивачу 23.02.2017, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №1800192834201. Відповіді та затребувані документи позивач не надав, про що складено акти про ненадання документів на перевірку: від 21.02.2017 №32/23-00-13-0117/ НОМЕР_1 ; від 22.02.2017 №33/23-00-13-0117/ НОМЕР_1 ; від 23.02.2017 №40/23-00-13-0117/ НОМЕР_1 .
23.02.2017 позивач скерував відповідачу лист за вх.№89 про відмову в наданні документів у зв`язку з незаконним проведенням перевірки.
10.03.2017 в приміщенні контролюючого органу відповідачем складено акт №99/23-00-13-0117/ НОМЕР_1 про результати документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 до 31.12.2016, ЄСВ за період з 08.05.2013 до 31.12.2016.
Відповідно до Акту зафіксовані наступні порушення:
- пунктів 177.2, 177.4 ст. 177 ПК України, в результаті чого занижено ПДФО від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 2 682 694,87 грн.: за 2014 рік - 595 048,97 грн., за 2015 рік - 1 015 702,03 грн., за 2016 рік - 1 071 943,87 грн.;
- статей 168, 163, п. 161 підрозділу 10 Інші перехідні положення ПК України, у результаті чого занижено військовий збір на загальну суму 165 924,43 грн.: за 2015 рік на суму 76 595,78 грн., за 2016 рік на суму 89 328,66 грн.;
- пп. 1.2 п. 1 ст. 7 та абз. 3 п. 8 ст. 9 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в результаті чого занижено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на загальну суму 242 210, 37 грн.: за 2014 рік - 77 718, 28 грн., за 2015 рік - 77 967,99 грн. та за 2016 рік на суму 86 524, 10 грн.;
- пп. 44.6 ст. 44, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200, п. 201.1 ст. 201 ПК України, в результаті чого занижено ПДВ на загальну суму 2 813 642 грн.
На підставі акту відповідач прийняв, зокрема, спірні у цій справі: 
- вимогу від 24.03.2017 №Ф-0010741301 про донарахування єдиного внеску на суму 242 210,37 грн.; 
- рішення від 24.03.2017 №0010751301 про застосування штрафних санкцій в сумі 47 561, 51 грн. за донарахування органом доходів і зборів єдиного внеску.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За приписами п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI фізичні особи-підприємці є платниками єдиного внеску.
Керуючись приписами п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для фізичних осіб-підприємців, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного  внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
Частини 5 та 11 ст. 8 Закону №2464-VI встановлюють, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску; єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
Відповідно до частин 2 та 3 ст. 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Відповідно до Акту відповідачем виявлені розбіжності у визначенні вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням діяльності, відображених у додатку 5 до податкових декларацій за 2014-2016 роки, з даними перевірки з причин включення підприємцем до річної декларації витрат, що не підтверджені первинними та розрахунковими документами і не пов`язані з веденням господарської діяльності: за 2014 рік на суму 3 514 601 грн., за 2015 рік - 5 106 385,14 грн., за 2016 рік - 5 955 243,71 грн., що призвело до завищення даного показника на загальну суму 14 576 229,85 грн. Отже, встановлено заниження єдиного внеску за 2014 рік на суму 77 718,28 грн., за 2015 рік - 77 967,99 грн. та за 2016 рік на суму 86 524,10 грн., у зв`язку із невірно визначеною сумою доходу, що підлягає обкладенню ПДФО, що призвело до недоплати єдиного внеску на вказану суму. За вказане порушення до позивача застосовано приписи ст. 25 Закону №2464-VI, зокрема штрафні санкції та пеня.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що висновок відповідача щодо складання позивачем податкової звітності за відсутності первинних бухгалтерських документів є передчасним, оскільки ФОП ОСОБА_1 повідомив листом ГУ ДФС у Черкаській області, що вважає проведення перевірки незаконним, а відтак затребувані документи надавати до контролюючого органу не буде. Втім вказане не свідчить про відсутність таких документів, крім того, позивачем до суду першої інстанції було надано засвідчені копії виписок з банківських рахунків позивача, акти звірок взаєморозрахунків з контрагентами, які стосуються періоду 2014-2016 років. Також, в подальшому позивачем було оскаржено таку перевірку до суду.
Дійсно, відповідно до п. 85.2. ст. 85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки. Забороняється витребування документів від платника податків будь-якими посадовими (службовими) особами контролюючих органів у випадках, не передбачених цим Кодексом. 
Матеріалами справи підтверджено, що письмові запити для надання документів позивач отримав особисто 18.02.2017 та 23.02.2017, а направлення на проведення перевірки - його уповноважена особа - 20.02.2017 (Тонконогов Микола Сергійович згідно з довіреністю №8648 від 15.10.2014). Водночас згідно з даними Акту від 10.03.2019 перевірка позивача проводилася з 17.02.2017 до 02.03.2017, тобто розпочалася до часу вручення вимоги про надання документів. Відповідачем складено акти про ненадання документів на перевірку: від 21.02.2017 №2/23-00-15-0117/2668119871; від 22.02.2017 №33/23-00-13-0117/2668119871; від 23.02.2017 №40/23-00-1 0117/2668119871. 23.02.2017 позивач надав лист (вх. №89 від 23.02.2017) без надання підтверджуючих документів для проведення документальної планової виїзної перевірки та зазначив про незаконність перевірки.
Як підтверджено матеріалами справи, в Акті зазначено, що перевірка ФОП ОСОБА_1 проводилася з приміщенні податкового органу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі дії не відповідають вимогам закону, оскільки документальною виїзною перевіркою згідно з абзацами 5, 6 пп.. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка. Перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу, вважається документальною невиїзною перевіркою.
Матеріали справи не містять доказів, що відповідач після складання актів про відсутність позивача за місцезнаходження до часу підписання Акту доручення провести перевірку в приміщенні податкового органу, здійснив зміну виду перевірки з виїзної на невиїзну. До суду апеляційної інстанції таких доказів також відповідачем не надано. Отже, дії відповідача по своїй суті свідчать про зміну виду перевірки без наявності на те відповідного наказу.
За приписами п. 81.2. ст. 81 ПК України у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки посадовими (службовими) особами контролюючого органу за місцем проведення перевірки, невідкладно складається у двох примірниках акт, що засвідчує факт відмови, із зазначенням заявлених причин відмови, один примірник якого вручається під підпис, відразу після його складання, платнику податків та/або уповноваженій особі платника податків.
Аналогічні приписи містяться у п. 9 Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.08.2015 №727, зокрема, у разі відмови у допуску посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки або неможливості проведення перевірки складається відповідний акт.
Матеріалами справи підтверджено та не спростовано відповідачем під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції, що акт про неможливість проведення виїзної перевірки відповідач не складав.
Відповідно до розділу ІІ Акту при перевірці відповідач використав матеріали, що знаходяться в особовій справі позивача, бази даних комплексу АРМів «Податковий блок».
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що враховуючи обставини проведеної відповідачем перевірки та ознаки камеральної перевірки, визначені ПК України, зокрема те, що відповідачем не досліджувались контролюючим органом документи бухгалтерського обліку платника та використовувалась виключно службова інформація (дані податкової звітності тощо), то вказане можна кваліфікувати як проведення камеральної перевірки. 
Керуючись приписами абз. 14 п. 1.4.2. Розділу 1.4 Методичних рекомендацій у разі виникнення необхідності зміни виду документальної перевірки (з виїзної на невиїзну) доцільно забезпечити безумовне дотримання вимог щодо організації та проведення невиїзних документальних перевірок, які встановлені статтею 79 Кодексу, а також відповідно статтями 77 та 78 Кодексу, в частині, зокрема, надіслання (вручення) платнику податків у визначені терміни належним чином оформлених повідомлення та копії наказу про проведення документальної невиїзної перевірки, а також скасування або внесення змін до раніше прийнятого рішення про проведення документальної виїзної перевірки.
Відповідач в суді першої та апеляційної інстанції не надав доказів для підтвердження зміни визначеного наказом виду перевірки. Отже, вірним є висновок, що у спірних правовідносинах відповідач, діяв всупереч вимогам ПК України.
Крім того, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 17.10.2019 у справі №823/882/17, яке набрало законної сили 19.12.2019, визнано протиправними дії посадових осіб Головного управління ДФС у Черкаській області щодо проведення документальної планової виїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 до 31.12.2016, єдиного внеску за період діяльності з 08.05.2013 до 31.12.2016 та скасовано податкове повідомлення-рішення від 24.03.2017 №0010711301 про донарахування позивачу ПДФО.
Керуючись приписами ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що з огляду на встановлені обставини щодо грубого порушення приписів ПК України під час проведення перевірки, зміст наданих суду документів, на підставі яких позивач вів бухгалтерський і податковий облік власної господарської діяльності, суд не уповноважений досліджувати на предмет підтвердження валових витрат і податкового кредиту, дотримання вимог щодо вірного заповнення всіх обов`язкових реквізитів у них, реальності господарських операцій, оскільки вони не були досліджені відповідачем під час проведення податкової перевірки та не були враховані відповідачем під час прийняття спірних рішень. Водночас, зважаючи, що їх ненадання для податкової перевірки спричинене вказаними порушеннями здійснення такої перевірки, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що результати перевірки не мають бути враховані та призвели до прийняття протиправних рішень щодо донарахування позивачу спірних зобов`язань.
Крім того, зважаючи на те, що податкове повідомлення-рішення від 24.03.2017 №0010711301 скасовано за наслідками розгляду адміністративної справи №823/882/17 то вірним є висновок суду першої інстанції, що спірні зобов`язання з єдиного внеску донараховані позивачу безпідставно. Крім того, згідно з підпунктами 2.3.1. та 2.3.2. Акту, перевіркою ведення обліку сум, на які нараховується єдиний внесок, та перевіркою питань щодо подання звітів про суми нарахованого єдиного внеску порушень не встановлено.
Керуючись приписами ч. 4 ст. 25 Закону №2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
За приписами ч. 10 ст. 25 Закону №2464-VI на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.
Пунктом 2 ч. 11 ст. 25 Закону №2464-VI встановлено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції. Зокрема, за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) ЄСВ накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.
Відповідно до ч. 14 ст. 25 Закону №2464-VI про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа органу доходів і зборів у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску.
Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено безпідставність донарахування податковим органом ФОП ОСОБА_1 зобов`язань з єдиного внеску за 2014-2016 роки на суму 242 210,37 грн., то спірна вимога є безпідставною, як і рішення про застосування штрафних санкцій, отже такі підлягають скасуванню.
Відтак, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315-316, 321-322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                      В.Ю. Ключкович

Судді                                                                                          О.О. Беспалов

                                                                                                    А.Б. Парінов