УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/1918/18 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М. 
Категорія 39 Доповідач Миніч Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді: Миніч Т.І. 
суддів:                          Трояновської Г.С., 
Павицької Т.М. 
секретаря
судового засідання Лісової Т.С.
з участю представників сторін 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Зубчук І.В.
у цивільній справі №278/1918/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа- ОСОБА_3 про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною та визначення додаткового строку для прийняття спадщини, -
в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом. Просила визнати недійсною заяву про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті батька ОСОБА_4 , як вчинену внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення, та визначити додатковий строк в три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили для подання заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування поданого позову зазначала, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 та на земельні ділянки площею 0,46 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, площею 1,2902 га та на земельну ділянку площею 2,4043 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Право власності на будинок та земельні ділянки зареєстровано за ОСОБА_4 
30.08.2010 року шлюб між батьками позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.
Відповідно до рішення від 20.11.2012 року Житомирського районного суду житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та за ОСОБА_3 визнано право власності на Ѕ його частину.
Заповіт ОСОБА_4 не складав, спадкування здійснюється за законом спадкоємцями першої черги, якими є позивач та відповідач. Позивач зазначає, що з 06.05.2014 року проживала разом з померлим батьком і своєю матір`ю в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
14.12.2017 року ОСОБА_1 подала до приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Павленко П.П. заяву про відмову від своєї частки спадщини на користь матері ОСОБА_3 , оскільки вважала, що мати має повне право на спадкування.
Як в подальшому стало відомо, ОСОБА_3 до спадкування допущена не була, а все майно успадкує лише відповідач. Однак, обставини того, що ОСОБА_3 не є спадкоємцем, позивачу нотаріусом роз`яснені не були. Наслідки того, на кого буде оформлена частка позивача у спадщині при поданні заяви про відмову від спадщини на користь ОСОБА_3 , у разі невизнання спадкоємцем першої черги матері позивача, не роз`яснювалися. Не будучи юридично обізнаною в правових наслідках своїх дій, позивач подала заяву про відмову від спадщини на користь матері.
Зрозумівши в подальшому хибність своїх дій, позивач подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у спадковій справі №57/2017, але пропустила встановлений строк на її подачу, що стало підставою для звернення до суду з позовом. В зв`язку з цим просить визначити додатковий строк три місяці для подання заяви на вступ у спадщину, оскільки вважає, що вказаний строк пропущений з поважних причин, а саме вчинення всіх необхідних формальностей для переходу спадщини після смерті батька до її матері.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 02 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що подаючи заяву 14.12.2017 року нотаріусу про відмову від прийняття спадщини на користь своєї матері, яка раніше подала заяву про прийняття спадщини і входила до кола спадкоємців, вважала що відмовляється від спадщини саме на користь своєї матері, як спадкоємця. Зі змісту її заяви про відмову від прийняття спадщини вбачається, що при прийнятті даної заяви приватним нотаріусом не роз`яснено юридичні наслідки такої відмови та зміст статей 225, 229-231, 233, 1273-1275 ЦК України. Тобто, вчиняючи відмову від прийняття спадщини на користь матері, вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. Вказана помилка впливає на її майнові та немайнові права.
Дізнавшись, що її сестра ОСОБА_5 хоче оформити на себе все спадкове майно, вона зрозуміла в подальшому хибність відмови від спадщини. А тому, вона відразу 08.02.2018 року подала до нотаріуса заяву про анулювання заяви про відмову від прийняття спадщини та її прийняття. Якби нотаріусом були дотриманні всі вимоги ЦК України та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, це суттєво вплинуло на її усвідомлення правильності вчинення правочину та його наслідки.
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що  ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 13).
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,46 га за цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, на земельні ділянки площею 1,2902 га та 2,4043 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок серії НОМЕР_2 , яке видане 27 січня 2011 року, державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №560235, державним актом на право власності на земельну ділянку серії Р4 №046631, державним актом на право власності на земельну ділянку серії IV-ЖТ №014420 (а.с. 13, 18-20).
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 подали заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , які були зареєстровані приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Павленком П.П. (а.с. 240-241).
14.12.2017 року ОСОБА_1 подала заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 на користь матері ОСОБА_3 , зареєстровану приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Павленко П.П. (а.с. 242).
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08.02.2018 року приватним нотаріусом Павленко П.П. відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с. 265).
Позивач 08.02.2018 року подала приватному нотаріусу Павленко. П.П. заяву про прийняття спадщини після смерті батька та просила анулювати попередню заяву від 14.12.2017 року про відмову від прийняття спадщини.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
При цьому судом враховано, що відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини (згідно з частиною другою статті 1272 ЦК України). Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга статті 1274 ЦК України).
Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (частина п`ята статті 1274 ЦК України).
За змістом статей 1273 та 1274 ЦК України заява про відмову від прийняття спадщини, в тому числі заява про відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи є одностороннім правочином.
Відповідно до частини шостої статті 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.
Відповідно до частини п`ятої статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Це відповідно: вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; вчинення правочину під впливом помилки; вчинення правочину під впливом обману; вчинення правочину під впливом насильства; вчинення правочину під впливом тяжкої обставини.
Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним (стаття 229 ЦК України). Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
На підставі вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст.219, частина перша ст.220, частина перша ст.224 ЦК тощо), та оспорювані правочини, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст. 222, частина друга ст. 223, частина перша ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
На підставі вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст.215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору)недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена, як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину.
П. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» наголошує, що «Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.
Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи правову позицію Верховного Суду України, виказану в постанові № 404/5790/16-ц, в якій особа просила суд визнати відмову від прийняття спадщини за законом після смерті батька недійсною, покликаючись на те, що така відмова від спадщини була вкрай невигідною для неї та зроблена під впливом тяжкої обставини.
Верховний Суд у цій справі зазначив, що зміна думки щодо відмови від спадщини у зв`язку зі смертю у подальшому особи (майже через три роки), на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною. Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.
Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку, що доводи позивача та її представників відносно того, що ОСОБА_1 помилилася при підписанні заяви внаслідок своєї необізнаності є хибними, бо обставини, які мають для позивачки істотне значення виникли не на момент вчинення правочину і з`явилися, насамперед, внаслідок винесення приватним нотаріусом постанови про відмову в видачі свідоцтва про прийняття спадщини матір`ю позивача, що суд вважав помилкою внаслідок власного недбальства. Доводи позивачки та її представників відносно того, що ОСОБА_1 помилилася при підписанні заяви внаслідок своєї необізнаності не заслуговують на увагу, оскільки відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною, що не є підставою для визнання відмови від прийняття спадщини недійсною.
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
З аналізу змісту ч. 3 ст. 1272 ЦК України слідує, що до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Правила частини третьої 1272 ЦК України про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не реалізував своє право на прийняття спадщини, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
За змістом частин 1 та 3 статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. У випадку, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Аналогічні роз`яснення викладені в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалим відрядженням, в тому числі, закордонним; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 березня 2020 року у справі № 314/2550/17, провадження № 61-41480св18.
Не є поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.
Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви та ці обставини визнані судом поважними.
Як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини відносяться причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Якщо ж у спадкоємця таких перешкод для подання заяви не було, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
Аналогічний правовий висновок зроблений у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 та у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 372/2383/16-ц (провадження № 61-20920св18), від 22 травня 2019 року у справі № 351/2403/17; від 20 лютого 2020 року у справі № 419/3788/17 (провадження № 61-2969св19); від 16 березня 2020 року у справі № 644/5098/17 (провадження № 61-20806св19); від 17 березня 2020 року у справі № 683/2587/18 (провадження № 61-11406св19).
Позовні вимоги про встановлення додаткового строку та визнання поважними причин щодо несвоєчасного подання заяви на вступ в спадщину не підтверджені належними та допустимими доказами, позивач не зазначила та не довела, що у неї були перешкоди для подання такої заяви, розпорядилась щодо спадщини на власний розсуд, відмовилась від спадщини на користь матері, що не може бути визнано судом поважною причиною. Враховуючи, що судом обставини, зазначені позивачем не визнано поважними, у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, позивач не реалізувала своєчасно своє право на прийняття спадщини, суд дійшов до вірного висновку, що правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.
Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, - 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 липня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 17.09.2021 року.