П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/770/20	
Категорія: 106030000                                                                                                            
                                                                                                                                  Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М. М.
                                                                                                                                  Час і місце ухвалення:  м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –  Лук`янчук О.В.
суддів              –  Бітова А. І.
                                  –  Ступакової І. Г.
 при секретарі – Поварчук В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду  від 01 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області, в якому просить:
визнати протиправним та скасувати наказ № 227 від 12.12.2016 року в. о. начальника Управління Держспоживслужби в Овідіопольському районі П. Б. Комарова , в частині вивільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу безпечності харчових продуктів та ветеринарії Управління Держспоживслужби в Овідіопольському районі, у зв`язку з реорганізацією;
поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу безпечності харчових продуктів та ветеринарії Управління Держпродспоживслужби в Овідіопольському районі з 13.12.2016 року та зобов`язати Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області призначити ОСОБА_1 на рівнозначну посаду тій, що вона займала на час вивільнення;
вважати вимушеним прогул ОСОБА_1 у зв`язку з виданням наказу №227 від 12.12.2016 року та зобов`язати Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту підписання вищевказаного наказу до дати ухвалення рішення суду по справі;
стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за затримку у видачі належно оформленої трудової книжки.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що у 2016 році вона, перебуваючи на посаді головного спеціаліста управління ветеринарної медицини Управління Держпродспоживслужби в Овідіопольському районі, отримала декретну відпустку, у якій перебувала по 2019 рік. Після її завершення на початку 2019 року позивачка звернулась до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області із заявою про надання можливості приступити до виконання посадових обов`язків після закінчення відпустки. Листом у відповідь на вказану заяву позивачку повідомлено про відсутність з нею  трудових відносин. Позивачка вважає, що на підставі наказу від 12.12.2016 року її було звільнено, а після реорганізації не призначено на посаду  у Головному управлінні. При цьому, їй не було запропоновано жодної пропозиції переведення на будь-яку іншу посаду. Будь-яких заяв на звільнення за власним бажанням або за угодою сторін позивачка не подавала, не було надано і роз`яснень з приводу реорганізації управління і які подальші дії працівникам необхідно вчиняти. Вважаючи вказані дії протиправними, позивачка звернулась до суду із даним позовом,
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду  від 01 березня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області з відмови ОСОБА_1 у допуску до виконання посадових обов`язків за її заявою від 06.02.2019 року за відсутності видання наказу про звільнення з посади головного спеціаліста управління ветеринарної медицини в Овідіопольському районі Одеської області після попередження про звільнення з посади у зв`язку з реорганізацією за наказом №227 від 12.12.2016 року Управління Держпродспоживслужби в Овідіопольському районі, оформлені та викладені листом від 01.03.2019 року №1584/07/18.
Зобов`язано Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області повторно розглянути питання, викладене у заяві ОСОБА_1 від 06.02.2019 року, та прийняти рішення стосовно переведення (призначення) ОСОБА_1 на посаду, рівнозначну посаді головного спеціаліста управління ветеринарної медицини в Овідіопольському районі Одеської області, в Головному управлінні Держпродспоживслужби в Одеській області.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено .
Не погоджуючись з таким рішенням суду, Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянтом зазначено, що судом першої інстанції протиправно не прийнято до уваги пропуск строку звернення до суду передбачений ч.5 ст. 122 КАС України, оскільки отримавши відповідь відповідача від 04.03.2019 року позивачка звернулася до суду лише 03.02.2020 року, а отже позовна заява мала бути залишена без розгляду. При цьому зазначає, що без встановлення наявності факту звільнення питання про поновлення на посаді є передчасним.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 обіймала посаду головного спеціаліста управління ветеринарної медицини в Овідіопольському районі Одеської області , що не заперечується відповідачем.
Згідно Наказу Управління Держпродспоживслужби в Овідіопольському районі №06 від 22.06.2016 року ОСОБА_1 переведено з посади головного спеціаліста ветеринарної медицини – державного інспектора ветеринарної медицини Овідіопольського району  управління ветеринарної медицини в Овідіопольському районі на посаду головного спеціаліста відділу безпечності харчових продуктів та ветеринарії управління Держпродспоживслужби в Овідіополському районі.
Відповідно до наказу №46 від 18.10.2013р. ОСОБА_1 надано відпустку  по догляду за дитиною з 04.10.2013р. по 16.08.2016р. на підставі її заяви від 18.10.2013р.
02.02.2016р., тобто у період перебування у відпустці по догляду за першою дитиною до 3-х років, ОСОБА_1 народила другу дитину, ОСОБА_2 .
Наказом Управління Держпродспоживслужби в Овідіопольському районі №227 від 12.12.2016 року вирішено попередити під розпис усіх працівників управління Держпродспоживслужби в Овідіопольському районі, що через 2 (два) місяці їх вивільнять в зв`язку із реорганізацією.
З цим наказом ОСОБА_1 ознайомлена під підпис 12.12.2016р.
06.02.2019 року позивачка звернулась із заявою до Начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області, у якій у зв`язку із закінчення строку декретної відпуски просила надати можливість виконувати свої посадові обов`язки, поставити її до відома стосовно її посади, робочого місця, робочого графіку, ознайомити з посадовою інструкцією та іншими нормативно-правовими актами та документами відповідно її посади.
01.03.2019 року Листом №1584/07/18 Головне управління повідомило ОСОБА_1 про те, що вона не перебуває у трудових відносинах з Головним управлінням, а заява про переведення її до Головного управління позивачкою не подавалася.
Вважаючи свої права на працю порушеними, позивачка звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із даною позовною заявою.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не вчинив дій, необхідних для вирішення кадрових питань з приводу проходження ОСОБА_1 державної служби, у зв`язку із чим дійшов висновку про протиправність дій Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області з відмови ОСОБА_1 у допуску до виконання посадових обов`язків за її заявою від 06.02.2019 року за відсутності видання наказу про звільнення з посади головного спеціаліста управління ветеринарної медицини в Овідіопольському районі Одеської області після попередження про звільнення з посади у зв`язку з реорганізацією за наказом №227 від 12.12.2016 року Управління Держпродспоживслужби в Овідіопольському районі, оформлені та викладені листом від 01.03.2019 року №1584/07/18.
При цьому вказав, що розгляд заяви позивачки від 06.02.2019 року відповідачем не здійснено у спосіб та порядок, встановлений Конституцією та Законами України, а тому з метою ефективного відновлення порушених прав позивачки зобов`язав Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області повторно розглянути питання, викладене у заяві ОСОБА_1 від 06.02.2019 року, та прийняти рішення стосовно переведення (призначення) ОСОБА_1 на посаду, рівнозначну посаді головного спеціаліста управління ветеринарної медицини в Овідіопольському районі Одеської області, в Головному управлінні Держпродспоживслужби в Одеській області, яку вона обіймала станом на 12.12.2016р.
При цьому відмовив у задоволенні позовних вимог щодо поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки факт звільнення не підтвердився в ході розгляду справи.
Вивчивши матеріали справи, переглянувши рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Частиною шостою     статті 43 Конституції України     гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.
Спеціальним Законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон України “Про державну службу” (далі – Закон № 889-VIII).
Згідно з ч.2, 3 статті 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Частиною п`ятою статті 22 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.
Державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець, що врегульовано пунктом 2 частини першої статті 41 даного Закону.
Частиною другою даної статті визначено, що переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.
Підстави для припинення державної служби визначенні статтею 83 Закону № 889-VIII, серед яких державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
При цьому, відповідно до ч. 2статтею 83 Закону № 889-VIII зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників, крім випадків, передбачених статтею 87-1 цього Закону.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Статтею 51 КЗпП України встановлено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з частиною четвертою  статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. 
Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).
Так, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
На підставі частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Враховуючи вищевикладені норми права, колегія суддів зазначає, що умовою припинення державної служби з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII та пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України є, зокрема, реорганізація державного органу, що поєднана зі скороченням штату/чисельності державних службовців та/або посади, унаслідок яких державний службовець об`єктивно не може виконувати посадових обов`язків за посадою, яку обіймав до запровадження змін в організації роботи, а щодо переведення на іншу посаду він або заперечує, або для цього об`єктивно немає можливості. Сама лише реорганізація юридичної особи публічного права без скорочення штату чи посади не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження.
При звільненні за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України є необхідним додержання порядку вивільнення працівників, встановлених статтями 40, 42, 49-1 КЗпП України. 
Колегія суддів зазначає, що у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 “Про практику розгляду судами трудових спорів”, згідно з яким розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення, тобто викладена аналогічна позиція про що вірно зазначено судом першої інстанції.
Частинами першою-третьою статті 49-2 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.
Аналогічна правова позиція викладена  Верховним Судом України у постанові від 08.05.2019 у справі № 806/1175/17, від 28.02.2020 у справі №807/819/16.
Як вбачається з матеріалів справи,  позивачка з 2013 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. У цей період, а саме 12.12.2016 року Наказом Управління Держпродспоживслужби в Овідіопольському районі №227 вирішено попередити під розпис усіх працівників управління Держпродспоживслужби в Овідіопольському районі, що через 2 (два) місяці їх вивільнять в зв`язку із реорганізацією. 
Позивачка із вказаним наказом ознайомлена12.12.2016 року.
В подальшому, протягом наступним двох місяців відповідно до ст.  49-2 КЗпП позивачці не було запропоновано іншої посади, рівнозначній тій, що вона займала, у Головному управлінні Держпродспоживслужби в Одеській області, про що зазначено позивачем та не надано заперечень відповідачем.
Так, з матеріалів справи вбачається згідно Постанови КМ України №794 від 09.11.2016 року “Про реорганізацію територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів” постановлено реорганізувати територіальні органи Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів зазначеної Служби за переліком згідно з додатком.
Згідно Додатку Управління Держпродспоживслужби в Овідіопольському районі реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області.
Отже, реорганізація здійснювалась шляхом приєднання, інформації щодо скорочення чисельності штату чи ліквідація посади, яку займала позивачка, матеріали справи не містять та відповідачем не надано.
Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що  наказ про звільнення позивачки не було прийнято ані Управлінням Держпродспоживслужби в Овідіопольському районі (такий відсутній), ані Головним управлінням Держпродспоживслужби в Одеській області.
Докази протилежного матеріали справи не містять та судом апеляційної інстанції також не встановлено.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що матеріалами справи підтверджено, неодноразові звернення позивачки до відповідних органів та установ архіву для отримання документів, зокрема наказу про звільнення, водночас на численні запити було надано накази стосовно кадрових переміщень та вказано, що особова справа ОСОБА_1 в документах архівного фонду «Об`єднаного трудового архіву Овідіопольського району» відсутня. При цьому такі накази було надано й відповідачу на його запит та Суворовському районному суду на виконання ухвали по справі № 523/17070/19.
Фактично, за умови відсутності відповідного наказу про звільнення, позивачка перебуває у трудових відносинах з Головним управлінням, оскільки до останнього у порядку правонаступництва ( ч.1 ст.104 Цивільного кодексу України) перейшли права та обов`язки роботодавця Управління Держпродспоживслужби в Овідіопольському районі, про що вірно зазначено судом першої інстанції.
Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що через відсутність скорочення посади, яку обіймав позивач, він мав бути переведений на цю ж посаду у реорганізованому територіальному органі, і така посада мала бути першочергово запропонована саме їй. Оскільки така посада не була запропонована позивачці, то Управлінням Держпродспоживслужби в Овідіопольському районі, а на даний момент Головним управлінням Держпродспоживслужби в Одеській області, не дотримано процедури переведення працівника на рівнозначну посаду під час реорганізації.
Отже, станом на момент розгляду справи через протиправну бездіяльність відповідача процедура переведення позивачки на іншу посаду в органі, до якого районне управління було приєднано, не була завершена.
За таких обставин, з урахуванням обставин справи, а саме того, що відповідач не вчинив дій, необхідних для вирішення кадрових питань з приводу проходження ОСОБА_1 державної служби, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправність дій Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області з відмови ОСОБА_1 у допуску до виконання посадових обов`язків за її заявою від 06.02.2019 року за відсутності видання наказу про звільнення з посади головного спеціаліста управління ветеринарної медицини в Овідіопольському районі Одеської області після попередження про звільнення з посади у зв`язку з реорганізацією за наказом №227 від 12.12.2016 року Управління Держпродспоживслужби в Овідіопольському районі, оформлені та викладені листом від 01.03.2019 року №1584/07/18.
При цьому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції в частині зазначення того, що відсутній юридичний факт звільнення позивачки, а спірний наказ №227 від 12.12.2016 року не порушує права позивачки та є правомірним з огляду підстав для його прийняття. Позивачка оскаржує його в силу відсутності наказу, прийнято на його виконання про звільнення, однак такий спосіб відновлення порушених прав суд не вважає належним.
При цьому матеріалами справи підтверджено та вірно зазначено судом першої інстанції, що  розгляд заяви позивачки від 06.02.2019 року відповідачем не здійснено у спосіб та порядок, встановлений Конституцією та Законами України. Надана відповідь, за своєю суттю, поставила заявницю у стан юридичної невизначеності щодо її працевлаштування та статусу як державного службовця.
З огляду на зазначене, з метою ефективного відновлення порушених прав позивачки судом першої інстанції цілком обґрунтовано задоволено позовні вимоги шляхом саме зобов`язання Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області повторно розглянути питання, викладене у заяві ОСОБА_1 від 06.02.2019 року, та прийняти рішення стосовно переведення (призначення) ОСОБА_1 на посаду, рівнозначну посаді головного спеціаліста управління ветеринарної медицини в Овідіопольському районі Одеської області, в Головному управлінні Держпродспоживслужби в Одеській області, яку вона обіймала станом на 12.12.2016р.
Стосовно доводів апелянта, що судом першої інстанції протиправно не прийнято до уваги пропуск строку звернення до суду передбачений ч.5 ст. 122 КАС України, оскільки отримавши відповідь відповідача від 04.03.2019 року позивачка звернулася до суду лише 03.02.2020 року, а отже позовна заява мала бути залишена без розгляду, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом першої інстанції надано належну оцінку поважності причин пропуску строку звернення до суду як при відкритті провадження у справі ухвалою від 25.02.2020 року, так і надано оцінку доводам відповідача в ухвалі суду першої інстанції від 12.10.2020 року, якою у задоволенні заяви відповідача про залишення позову без розгляду було відмовлено. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що ЄСПЛ висловив позицію стосовно того, що, розглядаючи підстави для поновлення пропущеного строку, національні суди мають враховувати, що питання стосовно того, чи було дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (справи «Скордіно проти Італії», «Ятрідіс проти Греції»).
Розуміючи важливість дотримання оптимального балансу між забезпеченням реалізації права особи на доступ до правосуддя та принципом правової визначеності, Європейський Суд з прав людини (далі — ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо).
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013 зазначив, що відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимної мети або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуванню метою.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 07.07.2004 № 14-рп/2004 вказав, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими.
Конституційний Суд України також зазначив, що не може бути дискримінації у реалізації трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимими, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписівКонституції Українита міжнародних правових актів.
Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі  ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, рішення суду першої інстанції  прийнято з додержанням норм права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 КАС України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду  від 01 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
                                                            Повний текст постанови складено та підписано 01 липня 2021 року . 

Головуючий суддя:                                                                                  О.В. Лук`янчук 

Суддя:                                                                                                       А. І. Бітов

Суддя:                                                                                                       І. Г. Ступакова