Ухвала
Іменем України 
26 липня 2021 року
м. Київ
справа № 759/19879/19
провадження №  51-3594 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року щодо ОСОБА_5 . 
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2020 року 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу 29 липня 2008 року за ч. 3 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, 
засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року вирок щодо 
ОСОБА_5 залишено без зміни.
Згідно з вироком, 17 вересня 2019 року близько 10:30 ОСОБА_5 , перебуваючи 
на узбіччі проїзної частини дороги навпроти будинку 
АДРЕСА_2 , під час конфлікту з ОСОБА_6 , завдав останньому одного удару 
в ділянку живота предметом зовні схожим на розкладний ніж, спричинивши 
ОСОБА_6 тяжке тілесне ушкодження.  
У касаційній скарзі захисник порушує питання про скасування постановлених  щодо ОСОБА_5 судових рішень та закриття кримінального провадження з підстав 
не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 в суді 
та вичерпанням можливості їх отримати (п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). 
Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що судовий розгляд проведено неповно 
та однобічно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до необґрунтованого засудження ОСОБА_5 . Вважає, що його вина у вчиненні інкримінованого злочину не доведена поза розумним сумнівом. 
При цьому посилається на те, що: у справі не зібрано належних та достатніх доказів на підтвердження вини ОСОБА_5 ; не з`ясовано та не встановлено причетність 
до злочину іншої особи; не проведено відповідних експертиз; не надано належної оцінки показанням свідка ОСОБА_7 ; сам ОСОБА_6 в суді не впізнав 
ОСОБА_5 як особу, що завдала йому тілесні ушкодження; не встановлено 
та не доведено вид і розмір шкоди. Вважає протокол огляду місця події неналежним та недопустимим доказом. Крім того зазначає, що сторона обвинувачення 
до обставин, що обтяжують покарання віднесла перебування ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння, проте ця обставина у справі не доведена. Стверджує, 
що суд апеляційної інстанції на зазначені порушення увагу не звернув, не надав вичерпних відповідей на доводи апеляційної скарги сторони захисту. Загалом вважає судові рішення такими, що не відповідають вимогам ст. 370 КПК.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження             та обговоривши доводи касаційної скарги захисника, колегія суддів дійшла                    висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу 
про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
У касаційній скарзі захисник засудженого, не погоджуючись із судовими рішеннями та вважаючи, що ОСОБА_5 засуджено необґрунтовано, посилається 
на неповноту судового розгляду, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.  
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального 
та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того 
чи іншого доказу.
Таким чином, неповнота та однобічність судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження з огляду 
на наведені вимоги закону не можуть бути предметом перегляду суду касаційної інстанції. 
Як видно з доданої до скарги копії вироку, на підтвердження своїх висновків щодо доведеності вини ОСОБА_5 в умисному заподіянні ОСОБА_6 тяжкого тілесного ушкодження місцевий суд послався на безпосередньо досліджені ним показання свідків та письмові докази. 
Ними зокрема є: показання ОСОБА_6 щодо наявності конфлікту та бійки між ним 
та ОСОБА_5 ; показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 – працівників поліції, які затримали ОСОБА_5 неподалік від місця події, і які при цьому зазначили, що на нього, як на особу, що завдала тілесні ушкодження вказав 
ОСОБА_6 ; показання свідка ОСОБА_7 , який бачив як ОСОБА_5 наносив удари ОСОБА_6 , останній був у крові; показання свідка ОСОБА_10 про те, що саме ОСОБА_5 ударив ножем ОСОБА_6 ; дані протоколів проведення слідчого експерименту із відеозаписами до них за участю свідків ОСОБА_7 
та ОСОБА_10 ; дані протоколів огляду місця події; висновок експерта №042-1903-2019 щодо локалізації, часу, механізму утворення та ступеня тяжкості тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 .
З вироку вбачається, що наведеним доказам місцевий суд дав оцінку відповідно 
до вимог ст. 94 КПК з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, 
а в сукупності – з точки зору достатності та взаємозв`язку. 
Апеляційна інстанція, як видно з ухвали, належним чином перевірила правильність встановлення місцевим судом фактичних обставин справи, надала вичерпні відповіді на доводи апеляційної скарги сторони захисту (які за змістом аналогічні доводам касаційної скарги захисника), у тому числі щодо неповноти та однобічності судового розгляду, та неналежності і недопустимості як доказу протоколу огляду місця події, 
і обґрунтовано визнала їх безпідставними, належним чином мотивувавши в ухвалі свій висновок із цього приводу.
Апеляційним судом належним чином перевірені та визнані безпідставними і доводи захисника про те, що ОСОБА_6 в суді не впізнав ОСОБА_5 як особу, що завдала йому тілесні ушкодження. Такі доводи, як видно з ухвали, спростовуються поясненнями ОСОБА_6 , зафіксованими на технічному носії інформації. 
Що стосується виду і розміру шкоди, то як видно з копій судових рішень, ОСОБА_6 цивільний позов не заявляв, а тому порушень з боку місцевого суду вимог п. 3 
ч. 1 ст. 91 КПК не вбачається.
Таким чином, висновки судових інстанцій про те, що саме ОСОБА_5 заподіяв ОСОБА_6 тяжке тілесне ушкодження сумніву у колегії суддів не викликає.
Отже, з урахуванням встановлених місцевим судом та перевірених апеляційним судом фактичних обставин справи дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК кваліфіковані правильно.
Покарання засудженому ОСОБА_5 призначено відповідно до вимог 
ст. 65 КК у межах, установлених у санкції частини статті Особливої частини КК, 
яка передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини КК, із врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу винного та усіх обставин справи.
Твердження у касаційній скарзі захисника про те, що сторона обвинувачення 
до обставин, що обтяжують покарання віднесла перебування ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння, проте ця обставина у справі не встановлена, є неприйнятним.
Як видно з вироку, суд першої інстанції не прийняв до уваги таку обставину, 
яка обтяжує покарання  ОСОБА_5 та на яку посилалась сторона обвинувачення, як вчинення злочину особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння, оскільки матеріалами кримінального провадження вона не була доведена.
Касаційна скарга захисника не містить доводів про істотне порушення судами першої та апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, 
які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення або призвели до порушення прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.
Вважати вирок та ухвалу апеляційного суду такими, що не відповідають вимогам 
ст. 370 КПК немає підстав.
Підсумовуючи наведене колегія суддів констатує, що з касаційної скарги захисника та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, отже у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 
2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року щодо ОСОБА_5 . 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                       ОСОБА_3