ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року м. Херсон

номер справи: 653/659/19
номер провадження: 22-ц/819/1155/21
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (суддя-доповідач)	Пузанової Л.В.,	
суддів:	Склярської І.В.,	
  	Чорної Т.Г.	
секретар	Автонагова Ю.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Генічеського районного суду Херсонської області у складі судді Делалової О.М. від 23 березня 2021 року в справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив:

У березні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що 01 грудня 2008 року сторони уклали договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.
За умовами вказаного договору відповідач отримала кредит у розмірі 6 600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Посилаючись на те, що банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого угодою ліміту, а остання своєчасно не надала банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 ) заборгованість за кредитним договором, розмір якої станом на 31 січня 2019 року становить 127 154,72 грн, із яких: 6 599,83 грн-заборгованість за кредитом, 120 554,89 грн – заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом з 01.12.2008 року по 31.03.2018 року, а також судові витрати в розмірі 1921 грн.
Рішенням суду від 23 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності. 
В апеляційний скарзі Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, зазначаючи, що висновки суду щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності без визначення початку її перебігу, враховуючи термін дії кредитної картки, не відповідають положенням цивільного законодавства, умовам укладеного сторонами кредитного договору та суперечать висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14 і у постанові від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1295цс15.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_3 , її доводи не визнала, висновок суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності вважає правильним та обґрунтованим, вважаючи, що початок перебіг строку обчислюється з дати останнього платежу, який нею було здійснено 06 листопада 2015 року, а тому, звернувшись до суду за захистом свого порушеного права у лютому 2019 року, позивач пропустив трирічний строк позовної давності, який сплив 07 листопада 2018 року. 
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач вправі вимагати від відповідачки виконання умов кредитного договору із застосуванням встановлених цим договором правових наслідків його неналежного виконання, зважаючи на допущені нею порушення щодо повернення кредитних коштів і сплати процентів за користування ними, однак позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачкою, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.
В процесі розгляду справи суд встановив, що 01 грудня 2008 року сторони уклали договір про надання банківських послуг шляхом підписання ОСОБА_4 , яка у послідуючому змінила прізвище на « ОСОБА_5 », заяви про надання банківських послуг в Приватбанку. 
Згідно із вказаною заявою ОСОБА_4 (вона ж Астафурова) просила оформити на своє ім`я платіжну картку кредитку «Універсальна» та погодилася, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Анкета-заява підписана ОСОБА_4 (вона ж Астафурова) як позичальником та в ній є відмітка про те, що вона ознайомлена із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді, та погоджується з ними.
Анкета-заява містить умови кредитування, а саме: суму кредитного ліміту в розмірі 500 гривень та базову процентну ставку по кредиту- 3% в місяць (36% в рік) із розрахунку 360 днів у році. В анкеті-заяві також зазначено номер карти, яка видана позичальнику за цим договором та строк її дії – 02/10 (а.с.11).
За наданою позивачем інформацією банк двічі здійснював перевипуск кредитних карток та видавав їх позичальнику. Остання з карток мала термін дії до 07.2017 року.
Востаннє відповідач отримувала кредитні кошти 30 січня 2014 року та останній платіж за кредитним договором нею здійснено 06.11.2015 року. Наведений факт визнають обидві сторони.
За розрахунком банку станом на 30.01.2019 року у ОСОБА_6 утворилася заборгованість у розмірі 127 154,72 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 6 599,83 грн та заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 120 554,89 грн.
Факт укладення наведеного договору із позивачем відповідач визнає та видачу їй інших карток не заперечує, однак заявила про порушення позивачем строку позовної давності та про те, що долучених до позовної заяви Умов та правил надання банківських послуг не підписувала і не впевнена, що вони відповідають тим Умовам та правилам, що були надані їй для ознайомлення при підписані заяви. Зроблений банком розрахунок заборгованості вважає неправильним та таким, що не може бути перевіреним нею через відсутність письмово викладених умов кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченим тілом кредиту, заборгованість за простроченими процентами з користування кредитом.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Витяг з умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.  
Так, надані позивачем умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Отже, сама по собі підписана заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, оскільки така заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
При вирішенні цієї справи суд, всупереч положенням частини четвертої статті 263 ЦПК України, наведених вище висновків Верховного Суду не врахував, на заперечення відповідача щодо умов кредитного договору не зважив та дійшов необґрунтованого висновку як про обґрунтованість заявлених банком вимог, так і про застосування до спірних правовідносин позовної давності.
Отже, перевіряючи доводи скаржника щодо законності та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає підтвердженими ті умови договору кредиту, який укладено між сторонами 01.12.2008 року, які викладені в заяві відповідача про надання їй банківських послуг.
Наведена заява, як зазначалося вище, містить інформацію щодо визначеного банком на час укладення договору кредитного ліміту в сумі 500 грн, базової процентної ставки по кредитному ліміту на момент підписання договору- 3% в місяць із розрахунку 360 днів у році та в ній зазначено про те, що строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії платіжної карти, яким є лютий 2010 року. Про строк та умови повернення кредитних коштів чи сплати процентів за користування ними в заяві не йдеться.
Умови, на яких відносини між сторонами були продовженими з березня 2010 року, письмово не викладалися і, як пояснила представник позивача, ґрунтуються на загальних умовах, встановлених Умовами та правилами надання банківських послуг ПриватБанком.
Разом з тим із наданих банком розрахунку заборгованості та виписки по рахунку за укладеним із відповідачем договором слідує, що процентна ставка за користування кредитом після лютого 2010 року неодноразово змінювалася банком та, починаючи з січня 2013 року становила 30% річних; з вересня 2014 року – 34,80%; з квітня 2015 року- 43,20%. Представник банку в суді апеляційної інстанції пояснила, що зміна процентної ставки здійснювалася банком відповідно до Умов та прави надання банківських послуг, які діяли у відповідний період.
Враховуючи те, що умови кредитного договору після лютого 2010 року не підтверджені письмовими доказами, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави вважати, що при укладенні та пролонгації договору з відповідачкою банк дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення та продовження кредитного договору, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження із споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, тому вважає вимоги позивача в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають з підстав їх необґрунтованості.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне врахувати висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 в аналогічних правовідносинах, в тому числі і про те, що інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону- споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Крім того, безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 01 грудня 2008 року у вигляді заяви, підписаної ними, не містить і умови щодо строку повернення кредиту (користування ним), тому колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 530 ЦК України, відповідно до вимог частини другої якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Враховуючи приписи наведеної норми матеріального права, суд помилково визначив початок перебігу позовної давності у спірних правовідносинах та неправильно застосував наслідки спливу позовної давності, оскільки відсутність у договорі строку повернення кредиту дає кредитору право вимагати його повернення у будь-який час.
Отже, враховуючи, що фактично отримані та використані відповідачкою як позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, він вправі вимагати захисту своїх прав через суд- шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок із повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене судом рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про стягнення із ОСОБА_6 на користь позивача заборгованості за кредитним договором в сумі 6 599,83грн.
Правові підстави для стягнення нарахованих банком відсотків за користування кредитом, на думку колегії суддів, відсутні.
В зв`язку із скасуванням судом апеляційної інстанції рішення, згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України відповідній зміні підлягає і розподіл судових витрат.
Оскільки відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які у спірних відносинах задоволені на 5,2% (6 599,83х100%:127 154,72), з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на сплату судового збору при поданні позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 249,73грн ((1 921+2 881,50)=4 802,50х5,2%:100%), (а. с. 22, 148,158).
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, суд
постановив: 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» частково задовольнити.
Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 23 березня 2021 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_6 , яка проживає в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яке знаходиться в м. Києві, вул. Грушевського, 1Д, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, заборгованість за кредитним договором в сумі 6 599,83 грн (шість тисяч п`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 83 коп.) та понесені ним на сплату судового збору витрати у розмірі 249,73 грн (двісті сорок дев`ять гривень 73 коп.).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.
Головуючий                              Л. В. Пузанова
Судді:                                                                І. В. Склярська

                        Т. Г. Чорна

Повний текст постанови складено 05 серпня 2021 року

Суддя Л. В. Пузанова