КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції Гаврилова О.В.
Єдиний унікальний номер справи № 755/5752/ 21    
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8791/ 2021
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
08  липня   2021  року                                                                                 м. Київ                          
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді    - Мережко М.В.,
суддів                       -  Верланова С.М.  , Савченка С.І.,
          секретар                    - Тютюнник О.І.
Розглянувши  у відкритому судовому засіданні в м. Києві  цивільну справу  за  апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Дніпровського    районного   суду  м. Києва від  05 квітня  2021 року  у  справі за  заявою  ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу  обмежувального припису.
     Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -
 
В с т а н о в и в :
 
У квітні 2021 року  ОСОБА_1 звернулася із вказаною заявою до суду.
Вимоги заяви обґрунтовані тим, що  ОСОБА_1  є бабусею заінтересованої особи, з яким вона  проживає в одній квартирі. Заявник ОСОБА_1 зазначила , що вона не має сил жити з онуком - ОСОБА_2 , який позиціонує себе, як хазяїн квартири. В квартирі проживають заявник, дружина сина заявника - ОСОБА_3 , а також ОСОБА_2 зі співмешканкою та їх спільною дитиною. Наразі заявник в квартирі не проживає. ОСОБА_2 не дозволяє заявникові закривати двері до її кімнати, ображає ОСОБА_3 та погрожує останній. Дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_4 свариться на заявника, 10 березня 2021 року розпочала конфлікт. Оскільки ОСОБА_2 кричав: «я вас повбиваю», була викликана поліція 10 березня 2021 року. Також ОСОБА_2 висловлювався нецензурною лайкою. Під час конфлікту або ОСОБА_2 або його співмешканка штовхнули заявника, хто точно не знає. Крім того, ОСОБА_2 змінив замки до поштового ящика, зірвав камери відеоспостереження заявника. Хоча заявник має доступ до квартири, проте проживає за іншою адресою через поведінку ОСОБА_2 та його цивільної дружини. Зазначила, що обізнана про трагедію, що сталася із сином співмешканки ОСОБА_2 . Також пояснила, що це вже не перший конфлікт, у 2020 році ОСОБА_2 штовхав заявника.ОСОБА_1 , 24 березня 2021 року  в черговий раз довелось викликати працівників поліції з приводу влаштованого ОСОБА_2 скандалу, які склали терміновий заборонний припис стосовно кривдника. Крім того, на думку заявника, протиправна поведінка
ОСОБА_2 підтверджується показами свідків при розгляді справи про адміністративне правопорушення №755/12677/20.
 З метою здійснення дієвого та ефективного способу захисту від повторного вчинення домашнього насильства щодо заявника, а також з метою збереження її життя та здоров`я, вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_2 обмежувальний припис.
Заявник ОСОБА_1  просить суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк 6 місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав: 
заборонити перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 ;
 заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань не менше ніж 100 метрів до місця проживання (перебування) інших місць частого відвідування ОСОБА_1 .
   Рішенням  Дніпровського   районного суду м . Києва  від  05 квітня   2021   року  у задоволенні заяви   відмовлено.
  Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1   подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить  рішення  скасувати, та ухвалити по справі  нове рішення, яким   відмовити  у задоволенні  заяви. В апеляційній скарзі  зазначає, що  суд на припущеннях дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення обмежувального припису.
  Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи , які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
   Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України  сторони  були своєчасно     повідомлені про день та час розгляду справи на  08 липня  2021 року   за адресами , які були зазначені в матеріалах справи, Заяв щодо зміни  місця проживання  або місцезнаходження , про відкладення  розгляду справи  від  сторін не надходило . Представник заінтересованої особи приймав участь у розгляд справи в суді апеляційної інстанції .  
   Відповідно до ст. 372 ЦПК  України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
   Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
   Враховуючи, що  сторони, які беруть участь у справі, належним чином повідомлені про день та час розгляду справи,   доказів поважності причин  своєї неявки   суду не надали,  тому колегія суддів вважає, що причини неявки  заявника та його представника   не можуть бути визнані судом поважними.  
   Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
     Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
    Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
    Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
    Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
  Апеляційна скарга   не  підлягає задоволенню  з таких  підстав. 
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - дід (баба) та онук (онука).
В ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» наведено визначення термінів, які вживаються в цьому законі, зокрема:
- домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь;
- психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;
- фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.- кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;
- обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи;
- особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;
- оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
За пунктом 7 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно ч.2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. (ч.2 та ст. 26 Закону)
У п. 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з п. 3 ч.1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до ч.1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.
Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 , від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 , від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 , від 02 вересня 2020 року у справі
№ 635/4854/19-ц  та від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 .
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України)
Брати участь у доказовій діяльності можуть усі особи, які беруть участь у справі, це їх право. Однак доказування кожної обставини, яка має значення для ухвалення рішення у справі, на підставі закону стає обов`язком певного суб`єкта. У процесуальній діяльності небайдуже, хто зобов`язаний бути активним у встановленні факту, оскільки завжди має бути можливість покласти наслідки його недоведеності на когось із учасників процесу.
Розподіл і роз`яснення учасникам справи їх обов`язку щодо доказування - це функція суду в рамках юрисдикційної процедури, це завдання суду організувати дійсно змагальний процес. Розподілити тягар доказування у справі - це означає зробити припущення про наявність або відсутність юридичних фактів на користь однієї із сторін. Якщо противна сторона твердженнями і доказами не може переконати суд у хибності такого припущення, то припущення трансформується у твердження про наявність відшукуваного факту, яке буде відображено у мотивувальній частині судового рішення.
За змістом ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень
Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як встановлено судом першї інстанції , висуваючи вимогу про видачу обмежувального припису стосовно кривдника - ОСОБА_2 , заявник посилається на наявність обставин, які доводять застосування до неї особисто психологічного та фізичного насильства, а саме: постійних образ, приниження, сварок, штовхання, намагання битися, через агресію та жорстокість ОСОБА_2 заявник побоюється за своє життя.
Частиною 2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальними приписами визначаються, зокрема, такі заходи тимчасового обмеження прав кривдника, як заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою.
Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва
від 08 лютого 2021 року задоволено позов ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю. Встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , а саме - виділено ОСОБА_3 у користування окрему житлову кімнату площею 12,4 кв.м.; - виділено ОСОБА_1 у користування окрему житлову кімнату площею 17,0 кв.м.; - виділено ОСОБА_2 у користування окрему житлову кімнату площею 8,3 кв.м., залишено в загальному користуванні співвласників квартири ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 місця загального користування: кухню площею 7,4 кв.м, ванну кімнату площею 2,6 кв.м, вбиральню площею 1,0 кв.м, коридори площею 10,5 кв.м.
Крім того, рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 27 січня 2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення порушень права на приватне життя та відшкодування моральної шкоди.
Вказаним рішенням суду встановлено, що після вселення до спірної квартири
ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають в конфлікті та між ними склалися неприязні стосунки, що не потребує доказування в силу ст. 82 ЦПК України.
З огляду на вказані рішення, судо правильно  встановлено , що між сторонами    існує тривалий конфлікт з приводу користування квартирою.
При цьому,   заявник ОСОБА_1 акцентувала увагу на тому, що сварки в неї здебільшого виникають з дружиною заінтересованої особи на побутовому ґрунті.
Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.
Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 ЦК України)
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Оцінивши наявні у справі докази, суд  правильно важав  доведеними обставини, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 та проживають у вказаній квартирі, що встановлено вищезазначеними рішеннями суду.
Крім них в квартирі проживає дружина сина заявника - ОСОБА_3 , а також цивільна дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_5 з їх спільною донькою, остання зареєстрована у вищевказаній квартирі.
Доказів, які мали б свідчити про наявність у заінтересованої особи іншого житла, придатного для проживання, матеріали справи не містять.
При цьому судовим рішенням ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 встановлений порядок користування квартирою, яка перебуває в їх спільній частковій власності.  
Виходячи із загального обсягу доказів, які долучено заявником разом із заявою про видачу обмежувального припису та досліджених в судовому засіданні, суд першої інстанції  обгрунтовано прийшов до  висновку, що заявник не надала суду належних і допустимих доказів( відповідно до ст. 76-81 ЦПК України, що є її процесуальним обов`язком )  на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї особисто внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису
 Сам факт звернення заявника до органів поліції та видача термінового заборонного припису від 14 березня 2021 року (а.с.7) свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою та не підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, оскільки зміст даного припису не містить як викладення обставин вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо заявника так і зазначення доказів такого насильства, а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня
2019 року у справі № 640/23804/18, від 02 вересня
2020 року у справі № 635/4854/19-ц та від 10 лютого
2021 року у справі № 761/49109/19 .
На час розгляду даної справи відсутня інформація про доведення у встановлений законодавством спосіб протиправних дій ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Що стосується  доводів  заявника щодо притягнення ОСОБА_2 до адмінвідповідальності , тосправа про адміністративне правопорушення (справа №755/12677/20),була порушена відносно ОСОБА_3 -  який є іншимспіввласникомквартири, який є сином заявника та батьком заінтересованої особи. При цьому, у заявника, її сина та невістки з одного боку та у заінтересованої особи з родиною - з іншого, склались триваючі неприязні стосунки,  а відтак  вказані адміністративні матеріали  не можуть бути безумовним доказом вчинення ОСОБА_2 до заявника домашнього насильства.
 Суд першої інстанції оцінивши усі докази у сукупності  ,  дійшов  правильного висновку,  що сам факт постійного звернення заявника до  правоохоронних  органів, не можна вважати  підставою  вважати  вчиненням до заявника  домашнього насильства.
  Факт звернення до органів свідчить про наявність тривалого конфлікту між  ОСОБА_1   та ОСОБА_6 та іншими членами  сім`ї .  але не підтверджує факт того, що ОСОБА_2     вчинив по відношенню до заявника  домашнє насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".
      Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
     За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
    Відсутність порушеного  права , чи невідповідність обраного  позивачем способу  його захисту,  способам ,визначеним  законодавством є підставою  для  відмови у позові.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду  першої інстанції в межах  доводів  апеляційних скарг та вимог заявлених  у суді першої інстанції,  відповідно до ст. 367   ЦПК України ,  колегія суддів вважає  ,що рішення  відповідає  обставинам справи , постановлено  з додержанням вимог матеріального та процесуального права,  відсутні  підстави для його скасування.
Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375, 381 - 384  ЦПК України, суд,
 
П  о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1    залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського   районного  суду  м. Києва  від  05 квітня  2021 року    
залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови виготовлено 14 липня 2021 року.
      
Головуючий                                                                  
 
Судді