ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/17011/20                                                                 Суддя (судді) першої інстанції: Клименчук Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  01 вересня 2021 року                                                                                        м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Кузьменка В.В., Степанюка А.Г., секретар судового засідання Романович І.І., за участі представника позивача Лукашенка Є.О., представників відповідача Дудник Т.С. та Різника В.С.,  розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства розвитку громад та територій України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 березня 2021 року у справі № 640/17011/20 за адміністративним позовом Громадської організації «Коло Українських Будівельників» до Міністерства розвитку громад та територій України про визнання протиправним та скасування наказу в частині, - 

                                                   В С Т А Н О В И В :
          Історія справи.

          24.07.2020 Громадська організація «Коло Українських Будівельників» (надалі - ГО  «Коло Українських Будівельників») звернулась до суду з позовом до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, перейменовано на Міністерство розвитку громад та територій України, про визнання протиправним та скасування наказу № 104 від 26.04.2019 в частині затвердження абзацу 2 пункту 6.1.3 Державних будівельних норм Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», абзацу 2 пункту 6.1.31 ДБН Б2.2-12:2019 «Планування і забудова територій»; про визнання протиправним та нечинним абзац 2 пункту 6.1.3 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», затверджений наказом відповідача від 26.04.2019 № 104; про визнання протиправним та нечинним абзац 2 п. 6.1.31 Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» «Розміщення багатоквартирних (секційних) будинків в кварталах садибної забудови не допускається».
          Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем порушено порядок розробки ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій».
          Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.03.2021 позовні вимоги задоволено у повному обсязі: 
- визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.04.2019 №104 в частині затвердження абзацу 2 пункту 6.1.3 Державних Будівельних Норм Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», а саме «Максимально допустима висота* (поверховість) житлової забудови визначається від чисельності населення та класифікації населеного пункту: - сільські населені пункти чисельністю до 1 тис. осіб - виключно садибна забудова; - сільські населені пункти чисельністю понад 1 тис. осіб - садибна забудова та багатоквартирні житлові будинки висотою до 12 м (до 4-х поверхів включно); - селища міського типу - садибна забудова та багатоквартирні житлові будинки висотою до 15 м (до 5 поверхів включно); - міста чисельністю до 50 тис. осіб включно - садибна забудова та багатоквартирні житлові будинки висотою до 27м (до 9 поверхів включно); - міста чисельністю понад 50 до 100 тис. осіб включно - садибна забудова та багатоквартирні житлові будинки висотою до 48 м (до 16 поверхів включно); - міста чисельністю понад 100 тис. осіб - висотність багатоквартирної житлової забудови встановлюється документацією з просторового планування; * Висота визначається без врахування шатрової покрівлі у разі її влаштування. Примітка. У разі будівництва об`єкта на складному рельєфі висота визначається з врахуванням цокольного поверху. Багатоквартирна забудова». Абзац 2 пункту ДБН 6.1.31 Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» «Розміщення багатоквартирних (секційних) будинків в кварталах садибної забудови не допускається»; 
- визнано протиправним та нечинним абзац 2 пункту 6.1.3 Державних Будівельних Норм Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.04.2019 №104, а саме: «Максимально допустима висота (поверховість) житлової забудови визначається від чисельності населення та класифікації населеного пункту: - сільські населені пункти чисельністю до 1 тис. осіб - виключно садибна забудова; - сільські населені пункти чисельністю понад 1 тис. осіб - садибна забудова та багатоквартирні житлові будинки висотою до 12 м (до 4-х поверхів включно); - селища міського типу - садибна забудова та багатоквартирні житлові будинки висотою до 15 м (до 5 поверхів включно); - міста чисельністю до 50 тис. осіб включно - садибна забудова та багатоквартирні житлові будинки висотою до 27м (до 9 поверхів включно); - міста чисельністю понад 50 до 100 тис. осіб включно - садибна забудова та багатоквартирні житлові будинки висотою до 48 м (до 16 поверхів включно); - міста чисельністю понад 100 тис. осіб - висотність багатоквартирної житлової забудови встановлюється документацією з просторового планування; * Висота визначається без врахування шатрової покрівлі у разі її влаштування. Примітка. У разі будівництва об`єкта на складному рельєфі висота визначається з врахуванням цокольного поверху.»; 
- визнано протиправним та нечинним абзац 2 пункту 6.1.31 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» «Розміщення багатоквартирних (секційних) будинків в кварталах садибної забудови не допускається».
          Приймаючі у справі рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що проект ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» розроблений з порушенням встановленого порядку, а наказ про його затвердження підписала не уповноважена на те особа, що є самостійною та достатньою підставою для задоволення позову.
Відповідач не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.  
Апеляційну скаргу обґрунтовано відсутністю порушень положень порядку розроблення будівельних норм, а також, що ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» погоджені та прийняті відповідно до вимог  Закону України «Про будівельні норми».
Позивачами подано відзив на апеляційну скаргу, в якій підтримує висновки суду першої інстанції.
У судовому засіданні представники апелянта підтримали доводи апеляційної скарги, представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги зазначає наступне. 

Обставини встановлені судом.
26.04.2019 відповідачем, відповідно до  законів України «Про будівельні норми», «Про регулювання містобудівної діяльності»,  постанов Кабінету Міністрів України від 23.06.2010 № 483 «Про затвердження Положення про центральний фонд будівельних норм та Типового положення про фонд галузевих будівельних норм»  і  від 30.06.2010 № 543 «Про затвердження Порядку розроблення, погодження, затвердження, внесення змін до будівельних норм та визнання їх такими, що втратили чинність», враховуючи рішення науково-технічної ради Мінрегіону від 08.04.2019 № 6, за підписом заступника Міністра Парцхаладзе Л. прийнято наказ № 104 «Про затвердження ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» (т. 1 а.с. 46, 70-71), пунктом 1 якого затверджено ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій».
Наказ опублікований в Інформаційному бюлетені Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (№ 6' 2019) (т. 1 а.с. 44-45).
Відповідно до абзацу 2 підпункту 6.1.3 пункту 6.1 «Зона житлової забудови» ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» максимально допустима висота* (поверховість) житлової забудови визначається від чисельності населення та класифікації населеного пункту, з врахуванням встановлених обмежень щодо охорони культурної спадщини, а саме:
- сільські населені пункти чисельністю до 1 тис. осіб - виключно садибна забудова;
- сільські населені пункти чисельністю понад 1 тис. осіб - садибна забудова та багатоквартирні житлові будинки висотою до 12 м (до 4-х поверхів включно);
- селища (селища міського типу) - садибна забудова та багатоквартирні житлові будинки висотою до 15 м (до 5 поверхів включно);
- міста чисельністю до 50 тис. осіб включно - садибна забудова та багатоквартирні житлові будинки висотою до 27 м (до 9 поверхів включно);
- міста чисельністю понад 50 до 100 тис. осіб включно - садибна забудова та багатоквартирні житлові будинки висотою до 48 м (до 16 поверхів включно);
- міста чисельністю понад 100 тис. осіб - висотність багатоквартирної житлової забудови встановлюється містобудівною документацією;
Висота визначається без врахування шатрової покрівлі у разі її влаштування.
Примітка. У разі будівництва об`єкта на складному рельєфі висота визначається з врахуванням цокольного поверху.
Згідно з абзацом 2 підпункту 6.1.31 пункту 6.1 «Зона житлової забудови» ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» розміщення багатоквартирних (секційних) будинків в кварталах садибної забудови не допускається.
Позивач є особою зареєстрованою у встановленому законом порядку, і відповідно до підпункту 2.4.2 пункту 2.4 статуту Громадської організації «Коло Українських Будівельників» для досягнення свої мети та виконання статутних завдань Організація у встановленому чинним законодавством порядку має право представляти і захищати свої законні інтереси та законні інтереси своїх членів чи інших осіб у будь-яких органах державної влади, в тому числі судах.
Вищевказані обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, і не є спірними.

Нормативно-правове обґрунтування.

          Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності у ній і додатково поданими доказами, і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Відповідно до ч.1,2, 3 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Частиною 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.2 ст.2 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України  (надалі -  КАС України) в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Згідно з п. 18 ч. 1  ст. 4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
Відповідно до частини 2  статті 264 КАС України  право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
Так, згідно з частинами 1, 5  статті 10 Закону України «Про будівельні норми»  розроблення, затвердження, внесення змін до державних будівельних норм та визнання їх такими, що втратили чинність, здійснюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури. Порядок розроблення, погодження, затвердження, реєстрації, внесення змін до будівельних норм та визнання їх такими, що втратили чинність, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 20 Порядку розроблення, погодження, затвердження, внесення змін до будівельних норм та визнання їх такими, що втратили чинність, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2010 № 543  (далі - Порядок № 543), державні будівельні норми затверджуються Мінрегіоном.
Відповідно до підпункту 1 пункту 3 Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 30 квітня 2014 року № 197  (далі - Положення № 197), одним із основних завдань Мінрегіону є забезпечення формування та реалізація державної регіональної політики, державної житлової політики і політики у сфері будівництва, архітектури, містобудування, житлово-комунального господарства, зокрема, щодо благоустрою населених пунктів.
Відповідно до покладених на нього завдань Мінрегіон, згідно з підпунктом 2 пункту 4 Положення № 197, затверджує державні будівельні норми.
При цьому, пункт 8 Положення № 197 передбачає, що Мінрегіон у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання  Конституції  та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до  Конституції  та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує Віце-прем`єр-міністр України - Міністр регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства, організовує і контролює їх виконання.
Положення № 197 передбачає, що Міністр має першого заступника, заступників та заступника Міністра - керівника апарату, які призначаються на посаду та звільняються з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України відповідно до пропозицій Міністра.
Разом з тим, зазначений нормативно-правовий акт не визначає обсяг повноважень зазначених осіб та компетенцію Міністра щодо визначення повноважень своїх заступників.
Крім того на Міністерство поширюється дія  Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».
Відповідно частини 1 статті  1, частин 1,  2  статті  6  названого  Закону  систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади. Міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України. Міністерство очолює міністр України (далі - міністр), який є членом Кабінету Міністрів України.
Згідно з пунктом 27 частини 2  статті 8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»  міністр як керівник міністерства підписує накази міністерства.
Зазначений нормативно-правовий акт також передбачає, що міністр має першого заступника та заступників, один з яких є заступником з питань боротьби з корупцією. Перший заступник міністра, заступники міністра дають обов`язкові для виконання державними службовцями та працівниками апарату міністерства та його територіальних органів (у разі утворення) доручення (частини 1 та 4 статті 9).
Положення пункту 21 частини 2  статті 8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»  також передбачають, що міністр як керівник міністерства визначає обов`язки першого заступника міністра, заступників міністра, розподіл повноважень міністра між першим заступником міністра та заступниками міністра, які вони здійснюють у разі його відсутності.
Вказана норма права передбачає, що міністр визначає обов`язки першого заступника міністра, заступників міністра, які ними здійснюються на постійній основі незалежно від наявності чи відсутності Міністра.
Окремо пункт 21 частини 2  статті 8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»  наділяє міністра повноваженнями щодо розподілу власних повноважень між першим заступником міністра та заступниками міністра на період своєї відсутності.
Відповідно до пунктів 3, 5 Порядку № 543, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, будівельні норми розробляються центральними органами виконавчої влади, до повноважень яких належать питання нормування у будівництві (далі - суб`єкти нормування), відповідно до планів робіт з нормування у будівництві. Виконавцями робіт з нормування у будівництві є базові організації, які провадять науково-технічну діяльність у будівництві і визначаються суб`єктом нормування відповідно до переліку, затвердженого Мінрегіоном (далі - організація-розробник).
За змістом пункту 13 Порядку № 543 суб`єктом нормування забезпечується встановлення відповідності проекту будівельних норм вимогам законодавства, забезпечення їх взаємоузгодженості з іншими будівельними нормами та актуалізації. У разі розроблення нових будівельних норм або будівельних норм на заміну чинних проект будівельних норм також підлягає перевірці базовою організацією з науково-технічної діяльності у будівництві за відповідним напрямом (далі - базова організація) на відповідність вимогам законодавства та інших будівельних норм. Базова організація визначається суб`єктом нормування відповідно до переліку, затвердженого Мінрегіоном.

Висновки суду.

Отже, системний аналіз наведених норм дає можливість дійти висновку, що відповідач спірними положеннями ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» встановив загальні правила регулювання, які розраховані на довгострокове та неодноразове застосування і такі положення є складовою нормативно-правового акту (його частиною), і суб`єктом затвердження державних будівельних норм є саме Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства, яке реалізується шляхом видачі наказу, який підписує саме Міністр.
Матеріалами справи підтверджено, що спірний наказ підписаний заступником  Міністра Парцхаладзе Л.Р., проте відповідно до вищенаведених норм функції, які законом прямо визначені як повноваження міністра - можуть бути передані першому заступнику міністра та заступникам міністра виключно у разі відсутності міністра, тобто повноваження з підписання наказів Міністерства про затвердження будівельних норм могли бути делеговані заступнику Міністра Парцхаладзе Л.Р. виключно на період відсутності Міністра.
Отже, твердження апелянта, що спірний наказ підписаний уповноваженою особою не знайшли свого підтвердження в ході слухання справи, позиція апелянта не ґрунтується на нормі закону.
Крім того, матеріалами справи підтверджено, що організацією-розробником ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» є ДП «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДіпромістО» ім. Ю.М. Білоконя», а базовою організацією - ДП «Український науково-дослідний і проектний інститут цивільного сільського будівництва» (перейменовано на ДП «УкрНДПІцивільбуд») (т. 1 а.с. 147д-147е).
При цьому, листом від 03.04.2019 № 7/14.3/5597-19 (т. 1 а.с. 81) відповідачем направлено ДП «УкрНДПІцивільбуд» проект ДБН для проведення перевірки, за результатами проведення якої останнім складено висновок (т. 1 а.с. 93-87) та направлено за належністю листом від 05.04.2019 № 170 (т. 1 а.с. 82).
Відповідно до пункту 3 Положення про базову організацію з науково-технічної діяльності у будівництві, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2010 № 589  (далі - Положення № 589), базові організації визначаються із числа науково-дослідних або науково-технічних (проектних) організацій, що можуть провадити науково-технічну діяльність у будівництві за визначеними напрямами.
Згідно з пунктом 5 Положення № 589 напрями науково-технічної діяльності у будівництві (далі - напрями діяльності) визначаються за: групами будівель та споруд (код згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000); основними вимогами до споруд відповідно до Технічного регламенту будівельних виробів, будівель і споруд, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.2006 № 1764; умовами та технологіями будівництва; плануванням та забудовою населених пунктів і територій; групою будівельних матеріалів і виробів (код згідно з Українським класифікатором нормативних документів ДК 004:2008); організацією та економікою будівництва; інформаційно-аналітичним забезпеченням будівельної галузі.
Науково-дослідна або науково-технічна (проектна) організація, що отримала статус базової організації включається до переліку базових організацій, який формується Мінрегіоном та оприлюднюється на його веб-сайті (пункт 9 Положення № 589).
Згідно з Переліком базових організацій з науково-технічної діяльності у будівництві (т. 1 а.с. 198-211), що оприлюднений на веб-сайті Мінрегіону (https://www.minregion.gov.ua/napryamki-diyalnosti/building/tech-reg/normuvannia/bazovi_organizatsii/), ДП «УкрНДПІцивільбуд» є базовою організацією за напрямом науково-технічної діяльності - «науково-технічне, дослідне, нормативно-методичне та інформаційне забезпечення з питань проектування житлових будівель, планування сільських територій», а згідно з наказом Мінрегіону від 03.05.2020 № 193 (т. 1 а.с. 80) напрямом діяльності також є забезпечення функціонування  ПК 2  «Планування сільських територій», ТК 314 «Планування територій та населених пунктів».
Натомість базовою організацією з напрямом діяльності «науково-технічне, дослідне, нормативно-методичне та інформаційне забезпечення з питань планування та забудови територій і населених пунктів; забезпечення функціонування ТК 314 «Планування територій та населених пунктів» є ДП «Український науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» імені Ю.М. Білоконя», що виступило організацією-розробником та ДП «Науково-дослідний і проектний інститут містобудування «НДПІмістобудування» з напрямом діяльності «науково-дослідне та інформаційно-технічне забезпечення з питань планування та забудови територій і населених пунктів».
Згідно з частиною 3  статті 10 Закону України «Про будівельні норми», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, виконавцями робіт з нормування у будівництві є базові організації з науково-технічної діяльності у будівництві.
За змістом вказаної норми права, а також пункту 5 Порядку № 543 та пункту 8 Положення № 589 «базова організація з науково-технічної діяльності у будівництві» є загальною назвою, що надається Мінрегіоном науково-дослідним або науково-технічним (проектним) організаціям, які можуть бути виконавцями робіт з нормування у будівництві.
У свою чергу пунктом 13 Порядку № 543 передбачено, що перевірку будівельних норм має проводити не будь-яка базова організація з науково-технічної діяльності у будівництві, а лише та, що здійснює діяльність за відповідним напрямом.
Зазначене у своїй сукупності вказує на те, що планування і забудова територій є одним із визначених пунктом 5 Положення № 589 напрямів науково-технічної діяльності у будівництві.
До Переліку базових організацій з науково-технічної діяльності у будівництві включені дві базовані організації (ДП «Український науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» імені Ю.М. Білоконя» та ДП «Науково-дослідний і проектний інститут містобудування «НДПІмістобудування»), які здійснюють науково-технічну діяльність у будівництві за вказаним напрямом - планування та забудова територій.
Таким чином, належною базовою організацією для перевірки зазначених державних будівельних норм на відповідність вимогам законодавства та інших будівельних норм є ДП     «Науково-дослідний і проектний інститут містобудування «НДПІмістобудування», а не ДП «УкрНДПІцивільбуд», яка не здійснює науково-технічної діяльності у будівництві за зазначеним напрямом - планування та забудова територій.
За таких обставин, суд прийшов до висновку про невірне визначення базової організації для перевірки ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» на відповідність науково-технічному рівню та державним стандартам, будівельним нормам, міжнародним і регіональним нормативним документам, до яких приєдналася Україна, технічному завданню.
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що проект ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» розроблений з порушенням встановленого порядку, і не приймає до уваги усі інші доводи апелянта, оскільки вони не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої  статті 2 КАС  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Отже, судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог  ст. 242 КАС України.
Згідно зі  ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до  ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.
Повний текст виготовлено 02.09.2021. 
Керуючись ст.ст.  139,  242-244,  250,  308,  310,  315,  316,  321,  322,  325,  328,  329 КАС України, суд
                                        
                                                 П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу Міністерства розвитку громад та територій України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 березня 2021 року - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 березня 2021 року у справі № 640/17011/20 за адміністративним позовом Громадської організації «Коло Українських Будівельників» до Міністерства розвитку громад та територій України про визнання протиправним та скасування наказу в частині - залишити без змін.            
Постанова  суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів:                                                                                 О.В. Карпушова 

                                                                                                    В.В. Кузьменко

                                                                                                    А.Г. Степанюк