Ухвала
 
12 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 519/1197/19
провадження № 61-11014ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Южного міського суду Одеської області від 13 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 31 травня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , до Южненського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про відшкодування майнової та моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , звернулися до суду з указаним позовом, в якому просили стягнути з відповідачів на свою користь 30 000 грн на відшкодування майнової шкоди та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Позов мотивовано тим, що влітку 2019 року сім`я ОСОБА_1 разом з друзями запланували відпочинок у Греції. Усіма організаційними питаннями, в тому числі й бронюванням готелів, займалися їх друзі. 08 липня 2019 року подруга ОСОБА_2 забронювала номер для позивачів у готелі « Аtrium » в селі Пефкохори, Халкідікі, Греція, за що вони сплатили 27 500 грн. До Греції вони вирішили їхати автомобілем через пункт пропуску «Рені», тому вони забронювали транзитний готель « Simona Complex » в місті Софія, Болгарія. 14 липня 2019 на державному кордоні у пункті пропуску «Рені-для автомобільного сполучення» ОСОБА_3 було відмовлено у перетині державного кордону у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей про те, що ОСОБА_3 тимчасово обмежено у праві виїзду з України через недійсність паспорта. Вони провели багато часу на кордоні, телефонували на гарячу лінію Державної міграційної служби, сподівалися, що це якась помилка, оскільки строк дії паспорта ОСОБА_3 закінчувався 11 вересня 2021 року. Крім того, у 2019 році за цим же паспортом ОСОБА_3 вже перетинав державний кордон. Однак прикордонною службою було прийнято рішення про повернення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до міста Одеси. Як було встановлено згодом, при оформленні вдруге паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_3 працівниками Южненського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в порушення вимог Порядку оформлення, видачі пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, було видано паспорт НОМЕР_1 з присвоєнням унікального номеру в реєстрі 20050512-02252 замість номера НОМЕР_2 , який було присвоєно при оформленні першого паспорта та який є незмінним. Внаслідок неправомірних дій відповідачів їм було завдано майнової шкоди в розмірі придбаного ними туристичного продукту та затрат на дорогу до кордону (30 000 грн), а також -моральної шкоди, яку вони оцінили в розмірі 10 000 грн.
 
Рішенням Южного міського суду Одеської області від 13 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМСУ в Одеській області) на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , 10 000 грн - на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 31 травня 2021 року апеляційну скаргу ГУ ДМСУ в Одеській області задоволено частково. Рішення Южного міського суду Одеської області від 13 жовтня 2020 року змінено. Стягнуто з ГУ ДМСУ в Одеській області на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
29 червня 2021 року ГУ ДМСУ в Одеській області подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Южного міського суду Одеської області від 13 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 31 травня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) -  2 270 грн.
 
Ціна позову  в цій справі становить 40 000 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн). Тобто справа № 519/1197/19 є малозначною в силу вимог закону.
 
Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом а)  пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ГУ ДМСУ в Одеській області мотивувало тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки: у справах щодо стягнення моральної шкоди українські суди неодноразово встановлювали відсутність протиправних дій ГУ ДМСУ в Одеській області при прийняття судових рішень; в цій справі відсутня протиправність дій ГУ ДМСУ в Одеській; наявні різні позиції судів першої та апеляційної інстанцій при розгляді подібних справ.
 
Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки вони зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій в цій справі щодо встановлення обставин справи і оцінкою ними доказів. Вказані доводи заявника не стосуються проблем правозастосування, є безпідставними і спрямованими на переоцінку доказів.
 
Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
 
Судова практика щодо розгляду справ за подібних правовідносин є сталою, а касаційна скарга ГУ ДМСУ в Одеській області не містить посилань на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах, що б вказувало на необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ГУ ДМСУ в Одеській області про розгляд справи за участю його представника.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Южного міського суду Одеської області від 13 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 31 травня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , до Южненського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про відшкодування майнової та моральної шкоди.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко