П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
18 серпня 2021 року                                                                                              м. Київ
 
Справа № 752/9883/19
Провадження № 22-ц/824/6619/2021
 
Резолютивна частина постанови оголошена 18 серпня 2021 року
Повний текст постанови складено 19 серпня 2021 року
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
                                               судді-доповідача   Стрижеуса А.М., 
                                   суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                                   секретаря: Журавльова Д.Д.
                                   
учасники справи:            
позивач          ОСОБА_1 
відповідач      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Костишеною Вікторією Леонідівною, на рішення Голосіївського районного суду м.Києва 02 лютого 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про розірвання договору про поділ спільного сумісного майна подружжя та витребування майна, -
 
В С Т А Н О В И В:
         В травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , в якому просив суд розірвати договір про поділ спільного майна подружжя, укладений 04 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саприкіною О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 511; витребувати у ОСОБА_2 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; витребувати у ОСОБА_4 Ѕ частину машиномісця № НОМЕР_1 в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_2 та Ѕ частину нежилих приміщень з 1 по № 9 (групи приміщень № 255) в офісі за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину машиномісця № НОМЕР_1 в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_2 та на Ѕ частину нежилих приміщень з 1 по № 9 (групи приміщень № 255) в офісі за адресою: АДРЕСА_3 .
         В обгрунтування позову посилався на те, що із 23 листопада 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року. В період перебування в шлюбі у сторін народились діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після припинення шлюбних відносин, між ними, як батьками їх неповнолітніх дітей була досягнута домовленість, що мати і діти залишаються проживати в квартирі АДРЕСА_1 , яка була придбана в свій час для сім`ї. 
         04 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір про поділ спільного сумісного майна подружжя, який був посвідчений нотаріально. За умовами цього договору ОСОБА_3 отримала в особисту приватну власність: квартиру АДРЕСА_1 ; машиномісце № НОМЕР_1 в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_2 ; нежилі приміщення з 1 по № 9 (групи приміщень № 255) в офісі за адресою: АДРЕСА_3 ; автомобіль марки Land Rover, модель Range Rover, 2013 року випуску д.н.з. НОМЕР_2 . За умовами цього договору ОСОБА_1 отримав в особисту приватну власність корпоративні права та частку у статутному капіталі ТОВ «Вітера Україна» (ідентифікаційний код 34575942) в розмірі внеску 6000000 (шість мільйонів) грн., що становить 100 відсотків статутного капіталу товариства. Позивач вказує, що при здійсненні поділу спільного майна подружжя позивач фактично відступив від рівності часток, керуючись при цьому тим, що він залишає у власності дружини майно з метою створення, останньою, гідних умов для проживання та утримання спільних дітей. В пункті 12 укладеного між сторонами договору, ОСОБА_3 заявила, що у випадку продажу нежитлових приміщень з № 1 по № 9 (групи приміщень № 255)-офіс, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , а також квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані та проживають спільні неповнолітні діти, ОСОБА_3 зобов`язувалась забезпечити дітям належні умови проживання та користування іншим належним позивачу нерухомим майном, а також отримати письмову згоду на продаж від батька дітей ОСОБА_1 до моменту продажу. 
         Однак, після укладення договору про поділ майна подружжя відбулась істотна зміна обставин, якими ОСОБА_1 керувався при укладенні договору про поділ майна подружжя. Так, із січня 2015 року по 09 липня 2015 року відповідач ОСОБА_3 проживала разом з неповнолітніми дітьми в квартирі АДРЕСА_1 , однак, із 09 липня 2015 року і на даний час діти проживають разом із батьком - позивачем в орендованій ним квартирі за адресою: АДРЕСА_4 ., який опікується ними без участі матері. Остання, вихованням та утримуванням дітей не займається, в зв`язку з чим, за рішенням суду із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 були стягнуті аліменти. Крім того, ОСОБА_3 всупереч взятих на себе зобов`язань порушує права дітей та 23.03.2016 року зняла їх з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 з наступним проведенням реєстрації їх нового місця проживання за адресою: АДРЕСА_5 в будинок, який їй не належить. 07 квітня 2016 року ОСОБА_3 подарувала вищевказану квартиру своєму батьку ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 28 вересня 2016 року ОСОБА_3 подарувала нежилі приміщення з № 1 по № 9 (групи приміщень № 255) - офіс за адресою: АДРЕСА_3 своїй матері ОСОБА_4 . Також відповідач продала легковий автомобіль марки Land Rover, модель Range Rover, 2013 року випуску д.н.з. НОМЕР_2 . Позивач вважає, що вказані дії щодо продажу нерухомого майна були здійснені із порушенням інтересів дітей, які зобов`язалась виконувати відповідач в пункті 12 спірного договору. Враховуючи дії відповідача, позивач вважає, що обставини, за яких ним укладався договір з істотним порушенням дисбалансу у поділі спільної сумісної власності змінились настільки, що наявні підстави для його розірвання в порядку ст. 652 ЦК України, в зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду із даним позовом.
         Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про розірвання договору про поділ спільного сумісного майна подружжя та витребування майна, - відмовлено.
            Не погоджуючись з рішенням суду, представником позивача авдокатом Костишеною В.Л. подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, суд не з`ясував в повному обсязі обставини, що мають значення для справи. Судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.
            В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Костишена В.Л. підтримала доводи апеляційної скарги.
            Представник відповідачів  ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 адвокат Торута Л.П., проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
            Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
            Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
            У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
            Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 23 листопада 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року.
            В період перебування в шлюбі у сторін народились діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
            04 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір про поділ спільного сумісного майна подружжя, який був посвідчений нотаріально.
            За умовами цього договору ОСОБА_3 отримала в особисту приватну власність: квартиру АДРЕСА_1 ; машиномісце № НОМЕР_1 в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_2 ; нежилі приміщення з 1 по № 9 (групи приміщень № 255) в офісі за адресою: АДРЕСА_3 ; автомобіль марки Land Rover, модель Range Rover, 2013 року випуску д.н.з. НОМЕР_2 .
            За умовами цього договору ОСОБА_1 отримав в особисту приватну власність корпоративні права на частку у статутному капіталі ТОВ «Вітера Україна» (ідентифікаційний код 34575942) в розмірі внеску 6000000 (шість мільйонів) грн., що становить 100 відсотків статутного капіталу товариства.
            В пункті 12 укладеного між сторонами договору, ОСОБА_3 заявила, що у випадку продажу нежитлових приміщень з № 1 по № 9 (групи приміщень № 255)-офіс, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , а також квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані та проживають спільні неповнолітні діти, ОСОБА_3 зобов`язувалась забезпечити дітям належні умови проживання та користування іншим належним позивачу нерухомим майном, а також отримати письмову згоду на продаж від батька дітей ОСОБА_1 до моменту продажу.
            З січня 2015 року по 09 липня 2015 року відповідач ОСОБА_3 проживала разом з неповнолітніми дітьми в квартирі АДРЕСА_1 .
            Однак, із 09 липня 2015 року діти проживають разом з батьком - позивачем у справі, який виховує та забезпечує дітей матеріально в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_4 .
            Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року у справі, було визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком ОСОБА_1 .
            Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.05.2016 року, залишену без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.07.2016 р.н., - рішення Голосіївського районного суду м Києва від 13.10.2015 року було залишено без змін.
            З мотивувальних частин зазначених рішень вбачається, що діти бажають проживати разом із батьком та наголошують на неможливість їх роз`єднання.
            23 березня 2016 року ОСОБА_3 зняла з реєстраційного обліку неповнолітніх дочок в квартири АДРЕСА_1 з наступним проведенням їх реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 , в будинок, якій не належить їй на праві власності.
            07 квітня 2016 року ОСОБА_3 подарувала квартиру своєму батьку ОСОБА_2 , а 28 вересня 2016 року подарувала своїй матері ОСОБА_4 машиномісце машиномісце № НОМЕР_1 в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_2 ; нежилі приміщення з 1 по № 9 (групи приміщень № 255) в офісі за адресою: АДРЕСА_3 .
            Попереднього дозволу на відчуження квартири АДРЕСА_1 , в якій мало забезпечуватись проживання неповнолітніх дітей, Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державна адміністрація та позивач у справі не надавали.
            Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2016 року, було надано дозвіл ОСОБА_1 на тимчасовий виїзд за межі території України малолітньої ОСОБА_9 та малолітньої ОСОБА_8 без згоди і супроводу ОСОБА_3 для відпочину та оздоровлення.
            Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року, із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 були стягнуті аліменти на утримання дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в розмірі 1/3 частки від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи із 08 лютого 2016 року.
            Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2019 року, зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 було стягнуто пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дочок за період із 01.02.2017 р. по 31.12.2017 р. в розмірі 26693,00 грн.
            Встановлено, що в провадженні суду перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про поділ спільного майна подружжя, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності.
            Постановою Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного суду від 31 жовтня 2018 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про поділ спільного майна подружжя, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності, було відмовлено.
            З мотивувальних частин вказаних рішень вбачається, що, укладаючи договір про поділ майна подружжя сторони визначили частки кожного у спільному сумісному майні, позивач підписуючи договір, погодився з його умовами.
            Судом констатовано, що відповідачем при відчуженні спірного майна не було порушено майнові права її спільних дітей з позивачем.
            Так, умови договору про поділ спільного сумісного майна подружжя не передбачають умови, що спільні діти будуть проживати з матір`ю.
            На час укладення спірного договору спільні діти проживали з позивачем, що сторонами не заперечувалося, а тому ОСОБА_3 при відчуженні нерухомого майна не потрібно було отримувати дозвіл Служби у справах дітей Печерської РДА в м. Києві.
            Жодна норма чинного законодавства України, яка регулює відносини права власності подружжя не передбачає необхідність при поділі майна власників, за домовленістю сторін, встановлювати умови щодо місця проживання дітей, оскільки, фактично у зв`язку з існуванням шлюбних відносин між чоловіком та дружиною діти такого подружжя не набувають прав та обов`язків співвласників щодо майна, набутого подружжям, а тому договір про поділ майна подружжя стосується виключно поділу майна між співвласниками з наступним виникненням прав власності (володіння, користування, розпорядження).
            Договір про проживання та утримання дітей подружжя є іншим за своєю  правою природою.
            Таким чином, умовами договору про поділ спільного сумісного майна подружжя та сторонами такого договору не було досягнуто домовленостей та не визначено умови утримання та проживання спільних дітей, а лише визначено правовий режим спільного майна подружжя.
            При укладенні спірного договору, обтяження з приводу арешту майна не існувало, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.11.2015 року, від 16.11.2015 року .
            Враховуючи викладене, суд апеляційної інстнції дійшов до висновку, що договір про поділ спільного сумісного майна подружжя від 04.06.2015 року відповідає вимогам чинного законодавства, а підстави для визнання його недійсним відсутні.
            В травні 2019 року позивачем було пред`явлено вимогу про розірвання договору про поділ спільного майна подружжя від 04.06.2015 року, в обгрунтування якої позивач вказує, що при здійсненні поділу спільного майна подружжя позивач фактично відступив від рівності часток, керуючись при цьому тим, що він залишає у власності дружини майно з метою створення останньою гідних умов для проживання та утримання спільних дітей. Враховуючи дії відповідача, позивач вважає, що обставини, за яких ним укладався договір з істотним порушенням дисбалансу у поділі спільної сумісної власності змінились настільки, що наявні підстави для його розірвання, в порядку ст. 652 ЦК України, в зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду із даним позовом.
            Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
            Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
            Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
            Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
            Відповідно до ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.
            Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
            Виходячи із аналізу наведених вимог ст. 652 ЦК України, позбавлення заінтересованої сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору, поширюється виключно на позитивний ефект від укладення такого договору, пов`язаний із його виконанням, а не на весь майновий стан сторони договору.
            Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
            Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
            Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
            Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
            Враховуючи те, що за умовами спірного договору сторони за спільною згодою здійснили поділ майна, придбаного ними за час перебування у шлюбі та вказаним договором не закріплено умови утримання та проживання спільних дітей сторін, а тому доводи позивача в даному випадку про істотну зміну обставин та необхідність розірвання договору, - не ґрунтуються на вимогах закону.
            Стороною позивача не доведено, а судом не встановлено, що виконання договору порушило співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило позивача того, на що він розраховував при укладенні договору.
            Посилання представника позивача на те, що відповідачем було порушено умови спірного договору при укладенні договорів, за якими було відчужено майно, оскільки, він не надавав письмову згоду на це, що прямо передбаченого п. 12 спірного договору, а відтак договір слід розірвати, колегією суддів відхиляються, оскільки, наведена обставина за відсутності інших обов`язкових умов для розірвання договору, передбачених ст. 625 ЦК України, не є достатніми для розірвання спірного договору, яким за спільною згодою сторонами було здійснено поділ майна.
Інші наведені представником позивача аргументи в обґрунтування доводів апеляційної скарги, не спростовують висновків суду першої інстанції оскільки фактично зводяться до доводів викладених у позовній заяві, яким суд надав належну оцінку. 
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
 
У контексті вищенаведеного, апеляційний суд вважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім. 
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має правозалишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 
02 лютого 2021 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.
            Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
                Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Костишеною Вікторією Леонідівною - залишити без задоволення.
            Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2021 року - залишити без змін.
            Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:                                         А.М. Стрижеус
 
Судді:                                                            Л.Д. Поливач
 
                                                                       О.І. Шкоріна