ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 р. 	Справа № 480/245/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Макаренко Я.М. ,  Калиновського В.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.03.2021, головуючий суддя І інстанції: М.М. Шаповал, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 09.03.21  по справі № 480/245/21
за позовом      ОСОБА_1  
до     Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області             
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області, в якій просив суд:
- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2.00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Чернеччинської сільської ради Сумської області;
- зобов`язати відповідача на найближчій сесії розглянути клопотання позивача та прийняти рішення про надання позивачу дозвіл у формі наказу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2.00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області відповідно до вимог чинного законодавства України та з урахуванням висновків суду.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що у вересні 2020 року звернувся до Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області з клопотанням про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га із земель сільськогосподарського призначення на території Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області (за межами населених пунктів). Однак, листом від 27.11.2020 позивача повідомлено про те, що його заява була винесена та розглянута на 1 сесії Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області восьмого скликання від 21.11.2020, але не підтримана більшістю голосів депутатів. Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 року аміністративний позов ОСОБА_1 до Чернеччинської сільської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.
Визнано протиправними дії Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2.00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Чернеччинської сільської ради Сумської області
Зобов`язано Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області у встановлені Земельним кодексом України строки розглянути клопотання ОСОБА_1 від 25.09.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 гектара, яка розташована за межами населеного пункту на території Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області, та за результатами його розгляду прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.
Стягнути з Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області (42744, Сумська область, с Чернеччина, вул. Заводська, 2, код ЄДРПОУ 04389940) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) в рахунок повернення сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 500 (п`ятсот) грн. 
У задоволенні інших вимог - відмовлено.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувате вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так в апеляційній скарзі скаржник зазначає, що пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.
20 листопада 2020 року на засіданні першої сесії 8 скликання вищезазначений проект рішення був внесений до порядку денного сесії ради та розглянутий.
Статтею 49 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що Депутат представляє інтереси всієї територіальної громади, має всю повноту прав, що забезпечують його активну участь у діяльності ради та утворюваних нею органів, несе обов`язки перед виборцями, радою та її органами, виконує їх доручення (пункт 2 статті). Депутат має право ухвального голосу з усіх питань, які розглядаються на сесіях ради, а також на засіданнях постійної та інших комісій ради, до складу яких його обрано (пункт 6 статті). Згідно статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.
Відповідач стверждує, що відповідно до протоколу засідання сесії від 20 листопада 2020 року рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Чернеччинської сільської ради не набрало необхідної кількості голосів, більшості депутатів від загального складу ради (загальний склад Чернеччинської сільської ради восьмого скликання 22 депутати). Рішення, які не отримали необхідної більшості голосів на підтримку, вважаються відхиленими. Не підтримка проекту рішення більшістю голосів місцевих депутатів від загального складу ради, відхилення рішення не є прийнятим рішення про відмову в наданні такого дозволу в порядку статті 118 Земельного кодексу України.
Відповідач наголошує, що суд першої інстанції протиправно визнав, що відповідач не розглянув клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та не прийняв обґрунтованого рішення у відповідності до вимог Земельного кодексу України, а тому, в даному випадку, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у нездійсненні належного розгляду клопотання позивача, як того вимагає стаття 118 Земельного кодексу України, оскільки вищезазначеними нормами не закріплено права за суб`єктом владних повноважень права утримуватися від прийняття відповідного рішення за результатом розгляду питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Така бездіяльність відповідача не відповідає вимогам частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, (частина друга абзацу 3 сторінка 4 рішення).
На думку відповідача, в обґрунтування прийнятого рішення про визнання дій протиправними суд наводить мотиви щодо протиправної бездіяльності.
Відповідач, також, вважає часткове задоволення позову судом першої протиправним щодо стягнення суми судового збору з відповідача в повному обсязі відповідно до положень частини третьої статті 139 КАС України.
Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву до Другого апеляційного адміністративного суду на апеляційну скаргу відповідача.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що  позивач звернувся до Чернеччинської сільської ради із клопотанням від 25.09.2020 щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок категорії земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Чернеччинської сільської ради. До заяви було додано, зокрема, графічні матеріали, на яких зазначене бажане розташування та розмір земельної ділянки, копія паспорту. 
Однак, відповідач не прийняв жодного рішення за результатами розгляду поданого позивачем клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. Заперечень щодо вказаного відповідачем суду не надано.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що бездіяльність відповідача,  полягає у не здійсненні належного розгляду клопотання позивача від 25.09.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована за межами населеного пункту на території Чернеччинської СР, отже наявні підстави для обов`язання відповідача, у встановлені Земельним кодексом України строки, розглянути таке клопотання позивача та за результатами його розгляду прийняти рішення, відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.
Згідно зі ст. 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі – Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні") сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 вказаного закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської Ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.
Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень (ч. 1 ст. 59 Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні").
Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ (далі – Земельний кодекс України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Вказані норми кореспондуються із частиною 1 статті 122 Земельного Кодексу України, відповідно до якої сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Як встановлено судом, позивач звернувся до відповідача з клопотанням, в якому просив відповідача прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.
Так, згідно із частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Порядок передачі земельних ділянок у власність громадян врегульовано ст. 118 Земельного кодексу України відповідно до частин 6-7 якої громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення, серед іншого, особистого селянського господарства, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. 
Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. 
Таким чином, стаття 118 Земельного кодексу України містить виключний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. Відповідач, в силу вимог Земельного кодексу України та покладених на нього обов`язків, зобов`язаний в кожному випадку дослідити фактичні обставини повно та всебічно для з`ясування наявності чи відсутності встановлених законом підстав для відмови в задоволенні заяви. 
Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого "земельного" питання. 
З огляду на вимоги частини другої статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим. Вказане узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 13.02.2019 у справі № 820/688/17, в якому Суд наголосив, що рішення відповідача про відмову в наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не може відповідати критеріям, установленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо не надає чіткої та зрозумілої відповіді стосовно наявності причини (причин), які унеможливлюють позитивне вирішення порушеного позивачем питання. 
Відповідно до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України така відмова має бути мотивованою, а підставою відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем, за результатом розгляду поданого засобами поштового зв`язку, позивачем клопотання, поданого в межах норм ст.ст.116, 118 Земельного кодексу України, не було прийнято взагалі жодного рішення (ні про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, ні мотивованої відмови у його наданні).
Відсутність належним чином оформленого рішення Чернеччинської СР про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки після спливу встановленого законом місячного строку розгляду клопотання особи, не зважаючи на надсилання заявнику листа про розгляд клопотання, свідчить про те, що орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що відповідач не розглянув клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та не прийняв обґрунтованого рішення у відповідності до вимог Земельного кодексу України, заперечень щодо вказаного відповідачем не надано, а тому, в даному випадку, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не здійсненні належного розгляду клопотання позивача, як того вимагає ст. 118 Земельного кодексу України, оскільки вищезазначеними нормами права не закріплено за суб`єктом владних повноважень права утримуватись від прийняття відповідного рішення за результатом розгляду питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. 
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновоком суду першої інстанції, що для належного захисту прав позивача необхідно задовольнити позовні вимоги та визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не здійсненні належного розгляду клопотання позивача від 25.09.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована за межами населеного пункту на території Чернеччинської СР, та зобов`язати відповідача, у встановлені Земельним кодексом України строки, розглянути таке клопотання позивача та за результатами його розгляду прийняти рішення, відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача стосовно незгоди з розподілом судових витрат, зокрема, стягненням витрат на професійну правничу допомогу та судового збору, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі ст. 244 Кодексу адміністративного судочинства України, під час ухвалення рішення, суд, окрім іншого, має вирішити як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вказаних вимог, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження) та суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Слід зазначити, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18, від 31.03.2020 у справі № 726/549/19.
З матеріалів справи вбачається, що професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу адвокатом Сумцовим Євгеном Станіславовичем.
Представником позивача для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду було подано наступні документи: копію договору про надання правової допомоги від 10.09.2020, укладеного між адвокатом Сумцовим Є.С. та позивачем (далі - Договір), додаток до Договору №1 від 02.02.2020, укладеного між адвокатом Сумцовим Є.С. та позивачем, акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 10.02.2021 (далі - Акт приймання-передачі наданих послуг), квитанцію від 10.02.2021 про сплату позивачем 2100 грн, ордер на надання правничої (правової) допомоги. 
Згідно п.п.1.1 Договору адвокат приймає доручення позивача на надання правової допомоги, надаючи її на умовах та в межах, передбачених цим договором та законодавством України, а позивач приймає правову допомогу і здійснює сплату гонорару та погашення витрат на надання цієї допомоги. Доручення вважається прийнятим з моменту підписання цього договору.
Згідно п.п.1.2 Договору правова допомога здійснюється в інтересах позивача і в розумінні цього договору полягає в наступному: представництво інтересів ОСОБА_2 в усіх органах державної влади, органах місцевого самоврядування, у судових органах всіх інстанцій з питань оформлення на її ім`я земельної ділянки в порядку безоплатної передачі у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га, із земель сільськогосподарського призначення.
Згідно п.2.2.4 Договору позивач зобов`язується сплатити адвокату гонорар та видатки, пов`язані з виконання доручення.
Так, розрахунки за Договором визначені розділом 3 Договору, згідно п.3.1, 3.2 якого за виконання доручення позивач зобов`язаний сплатити адвокату кошти (гонорар), розмір та строк сплати визначається додатком до договору. Розрахунки за цим договором здійснюються в готівковій або безготівковій формі.
При цьому, згідно п.1 додатку № 1 до договору про надання правової допомоги, укладеного між адвокатом Сумцовим Є.С. та позивачем 10.09.2020, сторони дійшли згоди щодо порядку оплати наданої правової допомоги з розрахунку 700,00 грн за 1 годину витраченого адвокатом на виконання наданого йому позивачем доручення, а згідно п. 2 за виконання доручення, передбаченого договором про надання правової допомоги, позивач зобов`язується сплатити адвокату гонорар у розмірі 2100 грн, розрахунок якої разом з обсягом наданої правової допомоги викладається в актах приймання-передачі наданих послуг. 
Відповідно до п.1 Акту приймання-передачі наданих послуг адвокат надав, а позивач прийняв юридичні послуги з правового супроводу та представництва інтересів під час судового розгляду даної справи, згідно розрахунку обсягу та вартості правової допомоги, вказаному у пункті 2 цього Акту.
Так, згідно п. 2 вказаного акту обсяг наданої правової допомоги становить:
1) надання адвокатом консультації щодо процедури оформлення 2 га землі у власність, для ведення особистого селянського господарства, переліку необхідних документів та перевірка наданих документів та вивчення та юридичний аналіз чинного законодавства та судової практики у сфері земельного законодавства України, в частині вивчення питання щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства органами місцевого самоврядування - з розрахунку 0 год. 30 хв. на суму 375 грн, а саме: статті 19 Конституції України; статей 22, 116, 118, 122, 123 Земельного кодексу України; стаття 1 Закону України "Про землеустрій"; статей 10, 26, 33, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"; Класифікацію видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548; Практики Європейського суду, а саме: Рішення у справі "Беєлер проти Італії" від 15.09.2009; Рішення у справі "Онер`їлдіз проти Туреччини" від 15.09.2009; Рішення у справі "Megadat.com Б.г.І. проти Молдови" від 15.09.2009; Рішення у справі від 8 квітня 2008 року від 15.09.2009; Рішення у справі "Москаль проти Польщі" від 15.09.2009; Рішення у справі "Лелас проти Хорватії" від 20.05.2010; Рішення у справі "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25.11.2008; Рішення у справі "Онер`їлдіз проти Туреччини"; Рішення у справі "Беєлер проти Італії"; Рішення Європейського суду з прав людини в справі "Рисовський проти України" (Заява N 29979/04 пп.70,71);
2) узгодження правової позиції по справі з позивачем, а саме обговорення основних тез адміністративного позову, врахування думки позивача, редагування адміністративного позову враховуючи позицію позивача та підготовка адміністративного позову  (1 год. 00 хв.) на суму 700 грн, з розрахунку витраченого часу 1 год. 30 хв. (вартість однієї години 700 грн).
Загальна вартість послуг адвоката за цим Актом складає 2100 грн (п.3 Акту приймання-передачі наданих послуг).
Згідно квитанції від 10.02.2021 позивачем було сплачено 2100 грн за послуги за надання правової допомоги.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що перераховані в Акті приймання-передачі наданих послуг такі послуги як надання адвокатом консультації щодо процедури оформлення 2 га землі у власність, для ведення особистого селянського господарства, переліку необхідних документів та перевірка наданих документів та вивчення та юридичний аналіз чинного законодавства та судової практики у сфері земельного законодавства України, в частині вивчення питання щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства органами місцевого самоврядування, а також узгодження правової позиції по справі з позивачем у формі окремої позасудової процесуальної процедури не може вважатись окремою послугою правового характеру, оскільки сама суть кваліфікованої правової допомоги передбачає наявність у адвоката спеціальних знань, у тому числі й володіння нормативною базою, однак, вона може бути складовою витрат понесених під час складання позову, відзиву, тощо.
Проте, сама по собі справа є не складною, а спірні правовідносини – не новими у судовій практиці, а тому, підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, а також не потребувала затрат значного часу та коштів, які заявлені позивачем як витрати на правову допомогу.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати на професійну правничу допомогу на суму 500 грн. є цілком співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, що відповідає критерію реальності таких витрат.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано частково задовольнив адміністративний позов.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 року по справі № 480/245/21 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 по справі № 480/245/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Я.М. Макаренко    В.А. Калиновський