СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2021 р.                                                                       Справа № 922/264/21  

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя             Барбашова С.В. , суддя  Істоміна О.А., 
за участі секретаря судового засідання Гаркуши О.Л.,
за участі представників учасників справи:
позивача – Мірошник Р.С.,       
відповідача – Когут Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - ТОВ "Клініка Рішон" (вх. № 1447Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 12 квітня 2021 року по справі № 922/264/21 
за позовом Фізичної особи-підприємця Карпенка Олега Володимировича,                         м. Вінниця, 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Клініка Рішон", м. Харків,
про стягнення 158347,60 грн,

                                          ВСТАНОВИВ: 

У січні 2021 року ФОП Карпенко О.В. звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до ТОВ "Клініка Рішон" про стягнення 158347,60 грн, з яких: 135300,00 грн заборгованості за договором від 28.01.2020 № 28/01-20 про поставку медичного устаткування; 11193,68 грн пені, 7982,70 грн інфляційних втрат та 3871,22 грн 3% річних.
За результатами розгляду справи в порядку спрощеного провадження Господарським судом Харківської області прийнято рішення від 12.04.2021 у справі № 922/264/21 (суддя Калініченко Н.В.), яким позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг у сумі 135300,00 грн, пеню в сумі 11193,67 грн, інфляційні втрати в сумі 7982,70 грн, 3% річних у сумі 3871,22 грн, витрати на правничу професійну допомогу в сумі 3000,00 грн та судовий збір у сумі 2375,21 грн. В іншій частині позовну відмовлено.
ТОВ "Клініка Рішон" подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 12.04.2021 у справі № 922/264/21 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В обгрунтування апеляційної скарги вказує на те, позивач належним чином не виконав своїх зобов`язань за договором  № 28/01-20 та не надав суду доказів в підтвердження поставки устаткування. Наданий до позовної заяви акт приймання-передачі, на думку апелянта, є затвердженим сторонами додатком №3 до договору, а не документом, що підтверджує прийняття покупцем замовленого устаткування. Для підтвердження факту поставки, постачальник повинен надати суду безпосередньо акт приймання-передачі, натомість надав суду узгоджену сторонами в момент підписання договору № 28/01-20 форму акту. Крім того, вказує на те, що відповідно по п.2.3 договору вартість устаткування включає в себе вартість його доставки покупцю, монтажу, пусконалагоджувальні роботи та його гарантійне обслуговування. Проте, позивачем не здійснювалась доставка устаткування на адресу покупця в м.Харкові, а відповідно, не видавались видаткові та товарно-транспортні накладні.  
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.05.2021 у справі № 922/264/21 апеляційну скаргу відповідача залишено без руху на підставі п. 2 ч. 3 ст. 258, ч.ч. 2, 6 ст. 260 Господарського процесуального кодексу України, з наданням строку для усунення недоліків апеляційної скарги протягом 10 днів з дня вручення цієї ухвали, шляхом надання доказів доплати судового збору в сумі 109,92 грн.
Враховуючи усунення ТОВ "Клініка Рішон" недоліків апеляційної скарги, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.06.2021 у справі № 922/264/21 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою, встановлено строк до 15.06.2021 для подання відзивів, заяв та клопотань по апеляційній скарзі, розгляд справи призначено на 17.06.2021 о 10:30.
ФОП Карпенко О.В. (позивач) 15.06.2021 за вх. № 2682 на електронну поштову скриньку апеляційного суду надіслав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому не погоджується з доводами, викладеними в апеляційній скарзі, просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, рішення місцевого господарського суду залишити без змін. 
Свої заперечення позивач обґрунтовує тим,  що устаткування відповідачем було прийняте в день підписання договору в м.Києві, про що складено акт приймання-передачі, і відповідно до п.2.2.1 договору строк оплати 100% вартості устаткування становить 14 днів з моменту підписання договору. Наданий до позовної заяви акт приймання-передачі устаткування є додатком №3 до договору № 28/01-20, містить реквізити щодо місця його складання – м. Київ, дату складання – 28.01.2020, підписи та печатки сторін, що підтверджує факт приймання-передачі устаткування відповідачу. 
Представник позивача в судовому засіданні 17.06.2021 підтримав відзив у повному обсязі.
Відповідач свого представника в судове засідання 17.06.2021 не направив, до початку судового засідання 16.06.2021 за вх. № 2967 на електронну поштову скриньку апеляційного суду надійшло клопотання його представника про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з неможливістю бути присутнім в даному судовому засіданні через перебування на лікарняному.
Враховуючи відсутність в судовому засіданні представника відповідача (скаржника) та зважаючи на подане представником  відповідача клопотання про відкладення розгляду справи, з метою надання відповідачу можливості бути присутнім в судовому засіданні, судова колегія дійшла висновку про необхідність оголосити перерву в судовому засіданні до 29.07.2021 об 11-00.
У судове засідання 29.07.2021 прибули представники позивача та відповідача, які підтримали позиції сторін, викладені у апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу. 
Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі,  відзиві на апеляційну скаргу доводи сторін, заслухавши усні пояснення представників сторін у судовому засіданні, перевіривши в межах вимог апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам,  колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як свідчать матеріали справи та встановлено господарським судом першої інстанції, 28 січня 2020 року між фізичною особою-підприємцем Карпенко О.В.  (постачальник, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Клініка Рішон" (покупець, відповідач у справі) укладено договір № 28/01-20 про поставку медичного устаткування.
Відповідно до п.1.1., п.1.2. договору постачальник зобов`язується протягом строку, вказаного в пункті 3.1. цього договору, поставити покупцю медичне обладнання імпортного походження, назване у подальшому "устаткування" та здійснити його монтаж та пусконалагоджувальні роботи, а покупець зобов`язується сплатити та прийняти устаткування на умовах, передбачених цим договором. Найменування, асортимент, кількість устаткування та його комплектація зазначаються в специфікації (додаток № 1 до цього договору), що становить невід`ємну частину договору (розділ 1 договору). 
Згідно п. 2.1., п. 2.2., п. 2.2.1., п. 2.3. договору повна вартість устаткування, яке визначене в додатку № 1 до цього договору, складає: 135300,00 грн. без ПДВ, що на день підписання даного договору еквівалентно 4982,00 Євро. Покупець зобов`язується здійснити оплату протягом 14 днів з моменту підписання даного договору вартості устаткування, що вказану у п. 2.1. договору постачальнику у наступному порядку: протягом 14 днів з моменту підписання даного договору покупець зобов`язується сплатити 100% вартості устаткування, що складає 135300,00 грн без ПДВ, що на день підписання даного договору еквівалентно 4982,00 Євро; вартість устаткування включає в себе вартість його доставки покупцю, монтажу, пусконалагоджувальні роботи та навчання персоналу роботи на ньому, в погоджені сторонами строки, та його гарантійне обслуговування (п.5.1 Договору). 
У п.3.1., п.3.2. договору сторони визначили, що постачальник зобов`язаний поставити устаткування покупцю протягом 10 календарних, днів з моменту підписання даного договору. Право власності на устаткування переходить до покупця з моменту остаточного розрахунку за поставлене устаткування та підписання акту прийому-передачі устаткування. Разом з устаткуванням постачальник передає покупцю інструкцію користувача в електронному вигляді, паспорт виробника на рос. мові, документ що підтверджує якість устаткування, гарантійні умови, гарантійний талон, а також інші документи, що стосуються устаткування, у разі наявності таких. Постачальник вживає заходів щодо повідомлення покупцю про порядок його використання та сервісного обслуговування, а покупець має право призупинити остаточний платіж, відповідно до п.2.2.2. договору. 
Відповідно п. 3.7 договору, після здійснення доставки, монтажу, пусконалагоджувальних робіт устаткування, перевірки технічного та функціонального стану устаткування уповноваженими представниками покупця, сторони підписують акт прийому-передачі устаткування за формою, згідно додатку № 3 до договору, який підтверджує виконання умов поставки постачальником. У випадку, наявності недоліків щодо кількості чи якості устаткування, його технічного чи функціонального стану, на вимогу покупця постачальник зобов`язаний усунути недоліки устаткування протягом 3-х банківських днів або забрати устаткування та повернути кошти протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту висунення вимоги. 
Згідно з п. 4.3.1 договору покупець зобов`язаний прийняти від постачальника устаткування, підписати акт прийому-передачі устаткування та повернути один примірник акту постачальнику, у разі відповідності умовам договору.
Пунктом 6.5 договору передбачено, що у разі затримки оплати за товар, який був поставлений, замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення.
Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2020 року, але до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором, що визначено у п. 8.1 договору. 
Як свідчать матеріали справи 28.01.2020 сторони підписали Додаток № 1 до договору № 28/01-20, в якому визначений перелік медичного устаткування, що поставляється, а саме Велоергометр GE eBike у кількості 1 шт., ціна якого складає 135300,00 грн. 
28.01.2020 сторонами складено та підписано акт прийому-передачі устаткування, в якому зазначено, що постачальник відповідно до договору № 28/01-20 про поставку медичного устаткування від 28.01.2020 передав, а покупець прийняв у власність наступне медичне устаткування: Велоергометр GE eBike у кількості 1 шт. за ціною 135300,00 грн. 
     З матеріалів справи вбачається, що позивач направив на адресу відповідача вимогу про здійснення оплати за договором № 28/01-20, в якій зазначив, що відповідно до п. 2.2.1 договору покупець зобов`язаний протягом 14 днів з моменту підписання Договору сплатити 100% вартості устаткування. Враховуючи, що в строк до 11.02.2020 від покупця на рахунок постачальника не було здійснено оплату за поставлене устаткування, що є порушенням умов Договору, просив негайно здійснити оплату товару.
       У відповіді на претензію від 03.12.2020 відповідач повідомив про неможливість задоволення вимоги позивача щодо здійснення оплати устаткування з тих підстав, що позивачем не здійснено доставку устаткування за адресою місцезнаходження покупця, монтаж устаткування та пусконалагоджувальні роботи, навчання персоналу. При цьому, відповідач зазначив, що з цих підстав не було оформлено акту прийому- передачі устаткування.
Несплата відповідачем коштів за поставлений товар стала підставою для звернення позивача з відповідним позовом до суду для відновлення своїх порушених прав і інтересів.
Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. 
Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке ж положення містить і ст. 173 Господарського кодексу України.
За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є змішаним договором, оскільки в ньому  визначені дві зобов`язальні дії, які необхідно здійснити позивачу, а саме поставити устаткування (правова дія, яка регулюється гл. 54 Цивільного кодексу України та § 1 гл. 30 Господарського кодексу України) та здійснити монтаж та пусконалагоджувальні роботи устаткування (правова дія, яка регулюється § 1 гл. 61 Цивільного кодексу України "Загальні положення про підряд").
Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). 
Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України). 
Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею  629 Цивільного кодексу України встановлена обов`язковість договору для виконання сторонами.
Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання  або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1       статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Як свідчать матеріали справи, обґрунтовуючи пред`явлені позовні вимоги позивач вказував на те, що поставка устаткування відбулася в строки, передбачені укладеним між сторонами договором. 
Проте, відповідач у апеляційній скарзі та судовому засіданні наголошує на тому, що платіж за поставлене устаткування було призупинено на підставі п. 3.2. договору, оскільки позивачем не було виконано його зобов`язання щодо поставки медичного обладнання.
Колегія суддів ставиться критично до вказаних тверджень відповідача з таких підстав.
Відповідно до п.3.1. постачальник зобов`язаний поставити устаткування покупцю протягом 10 календарних днів з моменту підписання договору, а у п. 3.7 договору сторони узгодили, що підтвердженням виконання умов поставки постачальником товару є підписання сторонами акту прийому-передачі устаткування за формою, згідно додатку № 3 до договору.
Тобто, юридичною дією, з якою сторони пов`язують факт виконання обов`язку з поставки устаткування, є акт приймання-передачі. В розумінні погоджених сторонами умов договору, поняття “акт приймання-передачі” має тотожний зміст із поняттям “видаткова накладна” та відноситься до документації, яка підтверджує здійснення поставки товару.
При дослідженні матеріалів справи колегією суддів встановлено, що у передбачений п.3.1. договору строк, позивач поставив відповідачу медичне устаткування і у відповідності до п. 3.7. договору 28.01.2020 сторонами складено та підписано акт прийому-передачі устаткування, в якому зазначено, що постачальник відповідно до договору № 28/01-20 про поставку медичного устаткування від 28.01.2020 передав, а покупець прийняв у власність наступне медичне устаткування: Велоергометр GE eBike у кількості 1 шт. за ціною 135 300,00 грн. 
Також в акті зазначено, що сторони підтверджують, що одночасно із передачею устаткування постачальник передав, а покупець прийняв всю необхідну для повноцінної експлуатації медичного обладнання технічну документацію та обладнання до нього, зокрема інструкцію з експлуатації. Стан устаткування на момент передачі - медичне обладнання є бувшим у користуванні, у відношенні нього здійснено необхідні технічні, регламентні і відновлювальні роботи, устаткування знаходиться в технічно справному (робочому) стані, відповідає умовам до договору, повністю придатне до використання за призначенням, недоліків чи дефектів, які б перешкоджали використанню медичного обладнання за призначенням на момент підписання цього акта приймання-передачі виявлено не було. На момент складання та підписання цього акта приймання-передачі сторони не мають претензій одна до одної.
Колегія суддів зазначає, що вказаний акт приймання-передачі містить реквізити щодо місця його складання – м. Київ, дату складання – 28.01.2020, підписи уповноважених осіб сторін та скріплений печатками підприємств. Слід зауважити, що підписантом акту приймання-передачі від 28.01.2020 з боку відповідача є директор Ботштейн В.А., тобто суд може конкретно встановити особу, яка отримувала від відповідача (покупця) визначене та узгоджене умовами договору медичне обладнання.
Вказані обставини свідчать про те, що складений та підписаний сторонами акт приймання-передачі устаткування від 28.01.2020 є підтвердженням факту отримання відповідачем устаткування, а не «затвердженим сторонами додатком № 3 до договору», як наполягає відповідач у апеляційній скарзі. 
В апеляційній скарзі відповідач також стверджує, що відповідно по п. 2.3 договору вартість устаткування включає в себе вартість його доставки покупцю, монтажу, пусконалагоджувальні роботи та його гарантійне обслуговування. Проте, позивачем не здійснювалась доставка устаткування на адресу покупця в м.Харкові та, відповідно, не видавались видаткові та товарно-транспортні накладні.  
Заперечення відповідача про нездійснення позивачем всіх обов`язків, визначених умовами договору, що зумовило зупинення платежу, як-то передбачено п. 3.2. договору, не підтверджено матеріалами справ, оскільки, як вже було зазначено вище, останній підписав акт приймання-передачі, чим підтвердив здійснення юридично значимої дії по отриманню від позивача медичного обладнання та не звертався з вимогами до позивача щодо належного виконання зобов`язань з надання послуг.
Отримавши устаткування у місті Києві в день підписання договору, відповідач своїми діями засвідчив свою згоду зі зміною умов поставки, в тому числі місця постачання, а також фактично відмовився від супровідних послуг позивача здійснити монтаж та пусконалагоджувальні роботи устаткування. Свідченням цього є також те, що відповідач, після отримання устаткування у місті Києві, не звертався з відповідними вимогами до позивача. Також, відповідач не звернувся з вимогою зменшити вартість устаткування.
Слід зауважити, що п. 6.2. договору визначено відповідальність позивача за несвоєчасну передачу товару та/або в неповній комплектації, втім відповідач не скористався процесуальними можливостями та не заявив вимог про стягнення штрафних санкцій за їх наявності. З моменту підписання договору 28.01.2020 пройшов значний проміжок часу і відповідач, як особа на користь якої здійснюється господарського операція, мав право вимагати виконання всіх умов договору. 
Крім того, як вже було вище зазначено, договір, який є підставою виникнення господарських відносин, є змішаним і в частині проведення вводу в експлуатацію медичного устаткування має регулюватись нормами § 1 гл. 61 Цивільного кодексу України "Загальні положення про підряд". 
У статті 849 ЦК України визначено, що якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника. 
Проте, відповідачем також не було заявлено позову про розірвання договору і відшкодування збитків або визнання договору недійсним. 
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у відповіді на вимогу позивача щодо оплати за договором № 28/01-20 від 28.01.2020 (а.с. 21) відповідач не заперечував відносно отримання устаткування, а його заперечення стосувались лише місця передачі устаткування та супутніх послуг, що за умовами договору входять у вартість устаткування, зокрема монтаж, пусконалагоджувальні роботи, навчання персоналу. Також, відповідач не заперечує проти існування свого зобов`язання здійснити оплату устаткування та не відмовився від його виконання, а лише повідомив про неможливість задоволення вимоги позивача здійснити оплату. 
Отже, вищевикладені обставини свідчать про те, що підписання акту прийому-передачі устаткування свідчить про згоду відповідача з тим, що позивачем виконано зобов`язання з постачання устаткування. 
Відповідно до приписів ст. 530 ЦК України, однією із основних умов виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі. 
Як вже зазначалось, у відповідності до п. 2.2. договору, покупець зобов`язався здійснити оплату вартості устаткування, вказану в п. 2.1 договору, протягом 14 днів з моменту підписання договору.
Згідно ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів  на  нього,  якщо Договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Таким чином, сторони на власний розсуд, з урахуванням принципу свободи договору, втіленим у цивільному законодавстві, визначили певний проміжок часу (14 днів з моменту підписання договору) до закінчення якого покупець має можливість здійснити повний розрахунок за поставлений товар. 
Отже, зобов`язання покупця здійснити 100% оплату вартості устаткування не обумовлено фактом (моментом) передачі устаткування за актом прийому - передачі, а обумовлено моментом укладення договору, тобто строк зобов`язання відповідача оплатити устаткування чітко визначений у договорі. 
Враховуючи, що договір № 28/01-20 про поставку медичного устаткування підписаний сторонами 28.01.2020, останній день строку оплати отриманого устаткування припадає на 11.02.2020.
З матеріали справи вбачається, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вчасної оплати поставленого товару у строки,  обумовлені сторонами в договорі. 
За таких обставин, оскільки відповідач прийняв товар, однак своєчасно не оплатив позивачу його вартість, колегія суддів дійшла висновку про те, що  відповідачем порушені умови Договору № 28/01-20 про поставку медичного устаткування і господарським судом обгрунтовано задоволено позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 135300,00 грн.
Також позивач просив стягнути з відповідача 11193,68 грн пені. 
За змістом ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За приписами ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають  правові наслідки, встановлені договором або законом.
Аналогічні положення закріплені і в ст.ст.    216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобов`язань є належною підставою у розумінні ст. 218 Господарського кодексу України    для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.
За приписами ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. 
Відповідно до ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України    неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст. 551 Цивільного кодексу України).
Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.
Пунктом 6.5 договору передбачено, що у разі затримки оплати за товар, який був поставлений, замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення. 
Дії відповідача щодо несвоєчасної оплати є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності, відповідно до пункту 6.5 договору.
Здійснивши перевірку розрахунку пені за визначений позивачем період, колегія суддів визнає, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства та умовам договору та правомірно задоволено судом першої інстанції. 
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 7982,70 грн інфляційних втрат та 3871,22 грн 3% річних, колегія суддів зазначає таке.
Виходячи з положень ст. 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, в розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат та 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16.
Отже, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних є обґрунтованими та такими, що відповідають чинному законодавству, у тому числі ст. 625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити 3% річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Умови укладеного між сторонами у даній господарській справі договору не містять іншого розміру процентів, аніж той, який передбачений ст. 625 Цивільного кодексу України. 
Враховуючи принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду, що визначає заборону суду виходити за межі позовних вимог, з огляду на предмет і обсяг заявлених вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, беручи до уваги вірний  розрахунок даних похідних вимог, здійснений судом, інфляційні втрати та 3% річних задовольняється у розмірі, визначеному у позовній заяві.
Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, з урахуванням умов договору, прострочення по сплаті грошового зобов`язання, а також порядку розрахунків погодженого сторонами та з урахуванням перебігу строку, визначеного ст. 253 Цивільного кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто з відповідача на користь позивача 8314,10 грн інфляційних втрат та 3881,07 грн 3% річних. 
Порядок розподілу судових витрат визначає ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
За приписами ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема витрати на професійну правничу допомогу покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до абз. 1 ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
За приписами ч. 2 ст. 126 ГПК України:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).
Отже, за змістом ч. 2 ст. 126 та абз. 1 ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг правничої допомоги і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною.
Враховуючи вищевикладене, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Зважаючи на викладене, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Подібна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 11.09.2020 у справі № 922/3724/19, від 22.03.2018 у справі № 910/9111/17, від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18, відступати від яких колегія суддів правових підстав не має.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Як вбачається з матеріалів справи 04.01.2021 між Адвокатським об`єднанням "Адвокатська фірма "Лігал Лайн" та фізичною особою-підприємцем Карпенко О.В. укладено договір № 001-01/01-21 про надання правничої допомоги, за умовами якого клієнт доручає, а адвокатська фірма зобов`язується організовувати та здійснити надання клієнту за його дорученням правової допомоги. Сторонами договору у пункті 4.2. договору узгоджено, що клієнт сплачує адвокатській фірмі аванс у розмірі 14000,00 грн. Правове ведення даної справи здійснював адвокат Липовий І.В., який є головою адвокатського об`єднання "Адвокатська фірма "Лігал Лайн".
В підтвердження вартості послуг, пов`язаних з наданням правової допомоги адвокатом Липовий І.В., було надано суду рахунок фактуру від 04 січня 2021 року за надані послуги в якому визначений перелік послуг адвоката за які проводиться оплата, із визначенням загальної ціни послуг у сумі 14 000,00 грн, а також платіжне доручення № 4 від 11 січня 2021 року на суму 14 000,00 грн.
Матеріали справи не містить акту приймання-передачі наданих послуг адвокатом, втім суд ретельно проаналізував умови договору № 001-01/01-21 про надання правничої допомоги від 04 січня 2021 року, умови якого не передбачають складення акту приймання-передачі послуг. 04 січня 2021 року було виставлено адвокатським об"єднанням клієнту рахунок-фактуру № 1 на суму 14 000, 00 грн., який повністю сплачений позивачем, що свідчить платіжне доручення № 4 від 11 січня 2021 року.
Якщо складення акта виконаних робіт не передбачено умовами договору, то виставлення рахунку клієнту та його оплата свідчать про їх прийняття. Такий висновок зробив Верховний Суд  в постанові № 823/2638/18 від 16 травня 2019 року. 
Досліджуючи надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд доходить висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення факту надання адвокатом Липовий І.В. професійної правничої допомоги позивачу у даній справі.
Враховуючи зазначене, витрати позивача на професійну правничу допомогу підлягають розподілу. Разом з тим, судова колегія вважає частково необгрунтованими заявлені позивачем до стягнення витрати на гонорар, зважаючи на таке.
За змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).
У розумінні положень частини 5 статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. 
Статтею 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. По даній справі відповідачем не заявлено клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу.     Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача, відповідно до положень     ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Слід зазначити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України , заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Зазначена правова позиція викладене в постанові Верховного Суду від  07.11.2019 у справі № 905/1795/18.
Відповідно до     ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19.
З наданого до матеріалів справи рахунку-фактури № 1 від 04.01.2021 вбачається, що адвокатом надано наступний перелік послуг: 
- консультація клієнта, опрацювання та узгодження правової позиції у справі, аналіз договору поставки № 28/01-20 від 28.01.2020, акту приймання-передачі від 28.01.2020, листа-вимоги та відповідь на нього № 639 від 03.12.2020 – 2000,00 грн; 
-  опрацювання судової практики – 1000,00 грн;                 
- складання пакету позову (позовна заява з додатками) – 4000,00 грн; 
- опрацювання та підготовка відповіді на відзив – 1000,00 грн; 
- витрати адвоката на відрядження для участі в судових засіданнях – 1000,00 грн;
- участь адвоката в судових засіданнях під час розгляду справи  – 3000,00 грн; 
- отримання копії судового рішення – 2000,00 грн.
За надані послуги з правової допомоги у вищезазначеному   документі клієнтом та адвокатом встановлено суму гонорару в розмірі 14000,00 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення заяви позивача про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу з огляду на таке.
Даний спір є спором про стягнення заборгованості за договором із застосуванням    ст. 625 ЦК України, до якої наявна стала практика Верховного Суду у подібних правовідносинах та для кваліфікованого юриста є спором незначної складності. Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають, а матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження б яких адвокат витратив значний час. 
Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду у справі № 9901/264/19 від 04.11.2019 опрацювання та узгодження правової позиції у справі, аналіз договору та документів до нього, опрацювання судової практики, не може бути віднесено до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені в ст.    1, 19 Закону "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", а тому витрати на здійснення вказаних послуги не можуть бути відшкодовані, як витрати на професійну правничу допомогу. 
Визначення грошової суми у сумі 4000,0 грн як вартості за участь адвоката у судових засіданнях та витрат адвоката для відрядження для участі в судових засіданнях у сумі 1000,0 грн також не може бути покладено на відповідача, оскільки дана справа розглядалась судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи і дані витрати загалі не були надані адвокатом клієнту. Також матеріали справи не містять доказів отримання адвокатом копії судового рішення, гонорар за яку просить позивача стягнути з відповідача у сумі 2000,0 грн. 
Таким чином, з огляду на складність справи, наданий адвокатом обсяг послуг у суді першої інстанції, затрачений ним час на надання таких послуг, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 14000,00 грн не відповідає критеріям реальності таких витрат, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору з урахуванням ціни позову у розумінні приписів ч. 5    ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, а їх стягнення з відповідача становитиме надмірний тягар для останнього, що не узгоджується із принципом розподілу таких витрат, через що обгрунтованим є  стягнення з відповідача на користь позивача 3000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю з`ясував обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та  процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Оскільки апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, то, з урахуванням  положень статті 129 ГПК України, здійснені  ним судові витрати за апеляційною скаргою відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 129, 270, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтею 276 Господарського процесуального кодексу України,  колегія суддів

                                         ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ТОВ "Клініка Рішон" залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 12 квітня 2021 року у справі № 922/264/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 30.07.2021.

Головуючий суддя                                                                    Н.М. Пелипенко

Суддя                                                                                           С.В. Барбашова  

Суддя                                                                                           О.А. Істоміна