Дата документу 02.08.2021 Справа № 333/910/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 333/910/20 Головуючий у 1-й інстанції:Піх Ю.Р.
 
Провадження № 22-ц/807/1427/21   Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 
                               
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 серпня 2021 року                                                         м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2020 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про стягнення заробітної плати, компенсації невикористаних днів щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 13 385,64 грн. за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 8389,77 грн. за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а також середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні по день постановлення рішення у справі.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що наказом від 08.08.2019р. № 02-93/к її прийнято на роботу до Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на посаду провідного юрисконсульта-адвоката юридичного відділу підрозділів підпорядкування генерального директора АТ «ЗАлК» з 09.08.2019р. з окладом у розмірі 11 255 грн.Наказом від 09.08.2019р. № ЗАлК-19-Н161/02а їй встановлено з 09.08.2019р. персональну надбавку у розмірі 11 355 грн., яку слід проводити пропорційно відпрацьованому часу. Наказом від 29.01.2020р. № 02-191/к її звільнено з посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, наказано виплатити компенсацію за 13,79 календарних днів невикористаної відпустки.Трудову книжку їй видано 29.01.2020р., але розрахунок у день звільнення та протягом наступного місяця не проведений. 

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» (код ЄДРПОУ 00194122) (в тому числі, але не виключно, з рахунків відокремленого підрозділу Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» Придніпровського виробничого управління Публічного акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат») на користь ОСОБА_1 13 385,64 грн. заборгованості по заробітній платі, за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів; 8389,77 грн. компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів; 161663,48 грн. - середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 30.01.2020р. по 27.10.2020р. включно), за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» 840,80 грн. судового збору в дохід держави.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість щодо висновків про наявність у позивача права на персональну надбавку, на порушення судом норм матеріального і процесуального права, зокрема, прийняття доказів від позивача в ході розгляду справи,не прийняття до уваги правової позиції ВП ВС щодо необхідності врахування вимог розумності та справедливості і критеріїв для зменшення компенсації середнього заробітку за ст. 117 КЗпП України, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що суд правильно встановив всі обставини у справі та на підставі зібраних доказів дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення невиплачених складових розрахунку при звільнення, а підстав для зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку не мається.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.
Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України вбачається, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, а також трудові спори.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що наказом від 08.08.2019р. № 02-93/к позивача ОСОБА_1 прийнято на роботу до Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на посаду провідного юрисконсульта-адвоката юридичного відділу підрозділів підпорядкування генерального директора АТ «ЗАлК» з 09.08.2019р. з окладом у розмірі 11 255 грн.
Наказом від 09.08.2019 р. № ЗАлК-19-Н161/02а позивачу встановлено з 09.08.2019р. персональну надбавку у розмірі 11 355 грн., наказано нарахування надбавки проводити пропорційно відпрацьованому часу.
Як вбачається з копії трудової книжки, наказом від 29.01.2020р. № 02-191/к позивача звільнено з посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, наказано виплатити компенсацію за 13,79 календарних днів невикористаної відпустки.

Трудову книжку позивачу видано 29.01.2020р., але розрахунок у день звільнення не проведений. Вказані обставини не заперечувалися та не спростовані відповідачем.

Із дослідженого в судовому засіданні розрахункового листка за січень 2020 року вбачається, що відповідачем нарахована ОСОБА_1  за вказаний період при звільненні заробітна плата у розмірі 10219,47 грн. (базовий оклад) за 150,50 відпрацьованих у січні годин, компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки (за 13,79 дн.) у розмірі 10422,07 грн., індексацію в розмірі 65,16 грн., дотацію на харчування в розмірі 893,00 грн.

Судом встановлено, що за січень 2020 року ОСОБА_1 підприємством не нараховано персональну надбавку, встановлену з 09.08.2019р. у розмірі 11355,00 грн. наказом від 09.08.2019 р. № ЗАлК-19-Н161/02а «Про встановленн яперсональної надбавки за збільшення обсягу робіт ОСОБА_1 », згідно якогонарахування надбавки проводиться пропорційно відпрацьованому часу.

При цьому, суд дослідив, але відхилив доводи відповідача про те, що персональна надбавка не булла нарахована та виплачена позивачу у зв`язку з прийняттям 12.02.2020р. наказу № ЗАлК-20-Н043/02а «Про зупинення дії наказу» з посилання на те, що роботодавець не повідомляв працівника ОСОБА_1 про погіршення умов оплати її праці завчасно – за два місяці, як це встановлено ЗУ «Про оплату праці» та трудовим кодексом, а наказ про скасування надбавки видав вже після її звільнення, тому на час звільнення позивач мала право на нарахування їй надбавки за січень 2020р., а відповідач був зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу персональну надбавку згідно з наказом від 09.08.2019 р. № ЗАлК-19-Н161/02а «Про встановлення персональної набавки за збільшення обсягу робіт ОСОБА_1 ».
Судом встановлено, що в січні 2020 р. Позивач відпрацювала 150,5 годин. Вказані обставини не заперечувалися відповідачем та підтверджуються розрахунковим листком за січень 2020 р., долученим відповідачем до матеріалів справи.

Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019р. № 1133/0/206/19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік», норма тривалості робочого часу в годинах на січень 2020 р. становить 167 годин.

На підставі цього суд встановив, що нарахуванню за січень 2020р. підлягала персональна надбавка в розмірі 10233,10 грн. з урахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів (ПДФО та військового збору): 11355,00 грн. (розмір персональної надбавки згідно наказу від 09.08.2019 р. № ЗАлК-19-Н161/02а) / 167 *150,5 = 10233,10 грн.

Загалом відповідач мав нарахувати позивачу 21 410,73 грн. та виплати 17 235,63 грн. за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів (21410,73 грн. – 19,5% (ПДФО 18% та військовий збір 1,5%)).
28.01.2020р. позивачу був виплачений аванс у сумі 3850,00 грн. за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів, тому заборгованість АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» перед позивачем на час вирішення спору між сторонами складає 21 775,41 грн. за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів, яка складається із:заборгованості по заробітній платі за січень 2020р. – 13 385,64 грн. за вирахуванням податків, зборів (алгоритм розрахунку: 21410,73 грн. (базовий оклад + індексація + дотація + персональна надбавка)-19,5%) – виплачений аванс 3850,00 грн. = 13 385,64 грн.); компенсації за невикористану відпустку – 8389,77 грн. за вирахуванням податків, зборів (алгоритм розрахунку: (10422,07 грн.-19,5%) = 8389,77 грн.).
Ці суми розрахункових суд визнав заборгованістю відповідача перед позивачем, тому стягнув їх, задовольнивши позовні вимоги в цій частині повністю.
Встановивши ці обставини, суд вважав, що у зв`язку з непроведенням підприємством остаточного розрахунку при звільненні позивача, вона має право на компенсацію, передбачену статтею 117 КЗпП України, розмір якої розрахував за весь період з наступного дня за днем звільнення і до ухвалення рішення у справі, що склало 161663,48 грн. 

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на порушенні судом норм процесуального права, що виразилось у прийнятті від відповідача доказів на стадії закінчення розгляду справи, тобто безпосередньо перед ухваленням судового рішення по суті спору. 

З матеріалів справи вбачається, що дійсно позивач ОСОБА_1 22.10.2020р. подала заяву, у якій зазначала, що в судовому засіданні 08.09.2020р. представник відповідача повідомила про те, що підприємство перебуває у тяжкому фінансовому стані, що виключає можливість будь-якого стягнення за її позовом. Та саме на спростування цих даних вона надала додаткові документи, які, на її думку, мали довести суду, що підприємство мало можливість розрахуватись із нею, оскільки сплачувало зарплату іншим працівникам ( а.с. 105).
Згідно з ч. 5 статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Тобто, в даному випадку позивач не могла передбачити при поданні позову таких заперечень відповідача як важке фінансове становище підприємства, та саме в процесі розгляду справи скористалась правом на змагальність, не маючи змоги у зв`язку з цим виконати вимоги ч. 4 ст. 83 ЦПК України. 

Згідно з вимогами ч. 8 ст. 83 ЦПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Дійсно, позивач не просила визнати поважними причини неподання цих доказів, але обґрунтувала у заяві їх подання перед останнім засіданням тим, що ці доводи представником відповідача було озвучено суду лише у минулому засіданні, але вважала необхідним в порядку змагальності спростувати ці ствердження відповідача.

Отже, суттєвого порушення судом норм процесуального права не відбулось в даній ситуації. Крім того, вони не відносяться до таких, які відповідно до приписів ч. 3 статті 376 ЦПК України тягнуть обов`язкове скасування рішення суду.

В скарзі відповідача йдеться також про те, що суд вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_1 , якою не заявлялись вимоги про визнання недійсним та скасування наказу № ЗАлК-20-Н043/02а від 12.02.2020р. «Про зупинення дії наказу № ЗАлК-19-Н161/02а від 09.08.2019р. «Про встановлення персональної надбавки за збільшення обсягу робіт ОСОБА_1 ». Не зважаючи на це, суд першої інстанції стягнув з підприємства на користь позивача надбавку за січень 2020р. у розмірі 10 233,10 грн.

Проте апеляційний суд вважає, що позивач не могла заявити вимоги про визнання недійсним та скасування наказу, який прийнятий після її звільнення і який не був доведений до її відома як працівника. Але заявлені вимоги про стягнення персональної надбавки за січень 2020р. та заперечення відповідача проти них з підстав наявності наказу № ЗАлК-20-Н043/02а зумовлюють обов`язок суду перевірити законність такого наказу, що і було зроблено судом, яким правомірно визнано, що цей наказ суперечить приписам статті 29 ЗУ «Про оплату праці» та ст. 32 КЗпП України, оскільки про позбавлення її частини оплати праці працівника необхідно було повідомити за два місяці до такого скасування. Натомість, наказ № ЗАлК-20-Н043/02а щодо погіршення оплати праці позивача виданий 12.02.2020р., тобто після її звільнення, у зв`язку з чим суд правильно не прийняв цей наказ до уваги як неправомірний та обґрунтовано захистив право позивача на виплату персональної надбавки за січень 2020 року, та для ефективного захисту цього права працівника не вимагається обов`язкового скасування такого наказу. 

Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то відповідач, не оспорюючи таке право позивача, в апеляційній скарзі посилається лише на недотримання судом співмірності розумного та справедливого балансу між інтересами працівника і роботодавця щодо розміру стягнутої суми, яку відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 26 червня 2019р. у справі № 761/9584/15-ц, суд зобов`язаний був зменшити з урахуванням визначених касаційним судом критеріїв, але не зробив цього.
Велика Палата Верховного Суду дійсно у вказаній постанові вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
91.1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
91.2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим булла пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
91.3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
91.4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сумм середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
92. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежновід того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. 

Проте суд першої інстанції врахував цю правову позицію та, надаючи оцінку таким доводам відповідача, визнав їх неспроможними.

Та з цими висновками суду погоджується колегія, оскільки у справі № 761/9584/15-ц, у якій Верховним Судом висловлено правову позицію щодо доцільності зменшення розміру компенсації, яка стягується за приписами статті 117 КЗпП України, позивач звернувся до суду через тривалий проміжок часу після звільнення, який становив більше п`яти років, що і зумовило необхідність зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку з цим працівником.
В той же час, у цій справі позивач ОСОБА_1 була звільнена 29.01.2020р., а до суду з позовом звернулася 28.02.2020р., тобто менше ніж через місць. В діях позивача відсутній факт затягування строку звернення до суду та факт необґрунтованого збільшення періоду прострочки у проведенні повного розрахунку при звільненні. Розмір заборгованості підприємства перед позивачем по заробітній платі та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки є більшим, ніж її середня заробітна плата за час роботи на підприємстві. На день постановлення рішення у даній справі відповідач не провів з позивачем навіть часткового розрахунку.
Крім того, суд правильно зазначив, що ВС у справі № 761/9584/15-ц в постанові від 26.06.2019р. вказує, що зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом, а не обов`язком суду, і може мати місце виключно за наявності певних умов (вище викладені тези з постанови ВП ВС), але таких умов під час розгляду цієї справи не встановлено. Будь-яких доказів відсутності своєї вини у не проведенні розрахунку з позивачем при звільненні відповідач не надав, як і не наддав доказів перебування підприємства в скрутному фінансовому становищі. При цьому суд врахував також, що після звільнення позивача підприємство продовжує виплачувати заробітну плату своїм працівникам, сплачує єдиний внесок, закуповує товари, але апелянт цих обставин не спростував, не надавши доказів протилежному.

Зважаючи на вище наведене, колегія не вбачає підстав для зменшення розміру компенсації, стягнутої судом відповідно до приписів статті 117 КЗпП України та з урахуванням правової позиції ВП ВС. 

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції помилково заборгованість стягнуто, зокрема, і з рахунків відокремленого підрозділу АТ «ЗАлК» Придніпровського виробничого управління ПАТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат», оскільки ОСОБА_1 працювала провідним юрисконсультом-адвокатом юридичного відділу підрозділів підпорядкування генерального директора АТ «ЗАлК», та ніколи не значилась працівником вказаного відокремленого підрозділу, не впливають на правильність оскаржуваного рішення. Так, судом заборгованість перед позивачем стягувалась саме з АТ «ЗАлК», у якому працювала позивач та яке є юридичною особою, але суд вважав, що є необхідним зазначити, що стягнення може відбуватись з будь-яких рахунків підприємства, які призначені для погашення боргу перед працівниками із заробітної плати.
Таким чином, в ходе апеляційного розгляду справи не було встановлено жодних підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення та прийняття протилежного рішення про відмову у позовних вимогах позивача, тому у відповідності до положень статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін. 

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2020 року у цій справі залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 02 серпня 2021 року.

Головуючий:                                                                          

Судді: