Дата документу 08.07.2021 Справа № 336/5952/19

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
08 липня 2021 року 
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 336/5952/19
Провадження №22-ц/807/2036/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, в якому зазначило, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг у зв`яку з чим підписала заяву б/н від 08.11.2010 згідно якої отримала кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п. 2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких Відповідач при укладенні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.
Укладений договір, відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України, позивач вважає договором приєднання та зазначає, що відповідач користувався картковим рахунком, використовував кредитні кошти, тобто прийняв пропозицію Банку.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме, надав Відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту, але відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими платежами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим станом на 17.07.2019 виникла заборгованість у розмірі 96 008,82 грн., яка складається з: 0,00 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 24 213,49 грн. – заборгованості за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. – заборгованості за нарахованими відсотками, 64 497,29 грн. – нарахованої пені на прострочене зобов`язання, 2 250,00 грн. – нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 4548,04 грн. – штраф (процентна складова). 

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 96 008,82 грн. у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, а також 1921 грн. у рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач АТ КБ «ПриватБанк» пропустив строки позовної давності як до основної вимоги так і до додаткових вимог. 
Також апелянт зазначала, що вона жодних кредитних договорів з позивачем не укладала та не підписувала Анкету-заяву про надання банківських услуг та кредиту від 08.11.2010. 
Вважає, що відомості з документів наданих позивачем є суперечливими і отримання кредиту нею з 13.09.2013 є нелогічним, а також взагалі заперечує факт отримання кредиту та проведення інших фінансових операцій, окрім отримання заробітної платні через АТ КБ «ПриватБанк» з 2013 по 2017 рік. 

Від АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» та підписала Анкету-заяву від 08.11.2020, а також підписала довідку про умови користування кредитки «Універсальна» де детально викладено усі умови використання кредитної картки. 
Дії відповідача з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування. Активація клієнтом картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Враховуючи, що розрахунок заборгованості відповідачем не спростований, а доказів належного виконання зобов`язань ОСОБА_1 не надано з неї підлягає стягненню заборгованість зі сплати кредиту у повному обсязі.
Також у відзиві зазначено, що у даних правовідносинах строк позовної давності відраховується від останнього календарного дня строку дії кредитної картки, що у даному випадку був встановлений до 08/2017 і підтверджується відповідною довідкою про видані кредитні картки. 

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно ізч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на такі обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги банку є обґрунтованими та підтверджуються наявними у справі доказами.

Колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, банк посилався на те, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг у зв`яку з чим підписала заяву б/н від 08.11.2010 згідно якої отримала кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Проте, позивачем до позовної заяви було долучено низькоякісну копію Анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. 

Вказана заява містить застереження, щодо того, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між клієнтом та банком договір про надання банківських послуг, а також, що клієнт ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Водночас із змісту вказаної Анкети-заяви неможливо встановити, особу її підписанта, анкетні дані та іншу інформацію. Тобто із вказаної Анкети-заяви неможливо встановити, що вона підписана саме відповідачем ОСОБА_1 .

До кредитного договору банк також додав копію витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт та копію Умов та правил надання банківських послуг, що не містять жодних підписів, зокрема ОСОБА_1 (а.с.12-27).

Згідно з наданим банком розрахунком, розмір заборгованості ОСОБА_1 за наданим кредитом станом на 17.07.2019 становить 96 008,82 грн., та складається з: 0,00 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 24 213,49 грн. – заборгованості за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. – заборгованості за нарахованими відсотками, 64 497,29 грн. – нарахованої пені на прострочене зобов`язання, 2 250,00 грн. – нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 4 548,04 грн. – штраф (процентна складова).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про фактичне існування кредитних відносин між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до розрахунку заборгованості долученого до позовної заяви позичальник ОСОБА_1 станом на 13.09.2013 вже мала заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» за наданим кредитом у сумі 2690 грн. строк сплати яких на вказану дату ще не настав (пільговий період). 
В подальшому позичальник активно користувалась наданим їй кредитом, в тому числі вносила кошти на погашення існуючої заборгованості. 
Так, 02.06.2016 відповідачем було внесено в рахунок погашення заборгованості за кредитом 4050,23 грн. чим було повністю погашено заборгованість, яка існувала на вказану дату. 
Починаючи вже з 03.06.2016 ОСОБА_1 продовжила користуватись наданим кредитним лімітом, проте не надавала достатньо коштів для його погашення. 

На підтвердження існування фактичних кредитних відносин, позивачем до відзиву на апеляційну скаргу долучено детальна виписка щодо руху коштів по картковим рахункам позичальника ОСОБА_1 в період з 25.11.2010 по 31.05.2021, яка прийнята апеляційним судом до уваги в цій справі як доказ, передбачений ч. 3 ст. 367 ЦПК України, на виконання вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі.

Вказана виписка за своїм змістом збігається з розрахунком заборгованості, долученим до позовної заяви та підтверджує відомості викладені в ньому. 

Як вбачається із вказаної виписки, позичальник активно користувалась наданими кредитними коштами, починаючи з 27.11.2010 та використовувала їх для придбання товарів, зокрема продукції у магазинах « ІНФОРМАЦІЯ_1 », « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та інших, зняття готівкових коштів, оплати телекомпослуг, придбання товарів в кредит за програмою «Оплата частинами». 

Відповідачем ОСОБА_1 використовувались кредитні картки № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 та НОМЕР_3 і серед іншого вчинялись дії щодо особистого переводу коштів між картками та поповнення їх у Запорізьких відділеннях «ПриватБанку».

Доказів на спростування вказаної виписки та розрахунку заборгованості ОСОБА_1 не надано. Остання також заперечуючи факт існування кредитних відносин, не довела, що отримані нею від АТ КБ «ПриватБанк» картки мали призначення «для виплат», тобто були дебітовими. 

Виписка по рахунках/карткам, яка надана АТ КБ «ПриватБанк» є належними та допустимими доказами, що підтверджується Постановою Вищого Господарського суду України від 13.11.2014 у справі №908/4154/13 щодо надання банком кредитних коштів клієнту, отримання і використання таких коштів клієнтом, нарахування банком відсотків, комісії, пені, а також часткове погашення позичальником заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до п. п. 5.1, 5.4, 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 254 від 18.06.2006 інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо необхідності скасування рішення суду першої інстанції з підстав, того, що позивачем не доведено факту надання кредиту є неприйнятними.

Однак, задовольняючи позов в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за пенею та штрафами суд першої інстанції виходив з того, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг долучені АТ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви є складовою частиною кредитного договору укладеного між позивачем та відповідачем.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції. 

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, а також те, що вказані документи станом на листопад 2010 року містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки чи пені та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
За таких підстав, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України.

З мотивів, викладених вище, колегія суддів приходить до висновку, що вказані Тарифи з обслуговування кредитних карт "Універсальна", Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною кредитного договору укладеного між сторонами.

Анкета-заява від 08.11.2010, яка долучена до позову, не містить відомостей щодо визначеної процентної ставки, умов договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. 

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач розуміла саме ці умови та погодилася з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), саме у зазначених у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. 

Таким чином, помилковим є висновок суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_1 64 497,29 грн. – нарахованої пені на прострочене зобов`язання, 2 250,00 грн. – нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 4 548,04 грн. – штрафу (процентна складова). 

До матеріалів відзиву на апеляційну скаргу представником АТ КБ «ПриватБанк» було долучено копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» до договору SAMDN50000038252037, що містить підпис без зазначення прізвища та ініціалів особи, що його виконала і дату « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». 

Вказана довідка від 25.11.2010 є новим доказом, яка позивачем до суду першої інстанції не подавалась і при ухваленні рішення не досліджувалась. Долучаючи до відзиву на апеляційну скаргу копію Довідки та посилаючись у своїх запереченнях на її зміст, представник позивача не обґрунтував причин поважності пропуску строку на її подання та не надав доказів неможливості подання цієї довідки до суду першої інстанції.

Відповдно до змісту ч. 1,8 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Як передбачено ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

КЦС ВС у своїй постанові від 13.01.2021 у справі № 264/949/19. зазначав, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» у відзиві на апеляційну скаргу не обґрунтовував причин пропуску строку на подання Довідки від 22.11.2010 до суду першої інстанції та не надавав доказів, які б свідчили про неможливість її подання з причин, що не залежали від нього. 

Ураховуючи, що АТ КБ «ПриватБанк» є позивачем у справі та одночасно банківською установою в розпорядженні якої перебувають первісні матеріали фінансових операцій клієнтів, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не мав жодних перешкод у наданні таких доказів до суду першої інстанції. 

Приймаючи до уваги, що при зверненні до суду першої інстанції АТ КБ «ПриватБанк» вже надавалась «Довідка про умови кредитування» ( а.с.12), подання іншого за змістом документу ( а.с.131), що стосується одних і тих же обставин з порушенням порядку його подання, не відповідає положенням ч. 1 ст. 44 ЦПК України, в частині добросовісності поведінки учасників судового процесу, а тому такий доказ не приймається апеляційним судом. 

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалась на пропуск позивачем АТ КБ «ПриватБанк» строків позовної давності до заявлених вимог. 

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу» (п. 59 Постанови).

Як вбачається із розрахунку заборгованості (а.с. 9) та виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 здійснено 24.08.2017 останній платіж, спрямований на погашення кредиту у сумі 1760 грн. у терміналі самообслуговування у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» за адресою м. Запоріжжя, пр. Соборний, 58. 

Тому через місяць після припинення відповідачем оплати по кредитному договору, у позивача виникло право на звернення до суду за захистом свої порушених прав в частині невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань по кредитному договору. 

Отже, станом на 19.09.2019 загальний строк позовної давності, визначений законом у три роки не сплив, тому відсутні підстави для застосування положень ч. 4 ст. 267 ЦПК України, а доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення пені та штрафів з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині.
В частині задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту на суму 24 213,49 грн. рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, судові витрати у цій справі підлягають перерозподілу.

Ураховуючи, що позовні вимоги задоволені на 25,22 %, розмір сплаченого банком судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 484,48 грн.
Апеляційну скаргу задоволено на 74,78%, тому з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 2154,79 грн.
Отже, у підсумку з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1670,31 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2020 року в цій справі в частині задоволених позовних вимог про стягнення пені та штрафів за порушення зобов`язання скасувати та прийняти в цій частині постанову наступного змісту:
Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення 64 497,29 грн. – нарахованої пені на прострочене зобов`язання, 2 250,00 грн. – нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 4548,04 грн. – штраф (процентна складова) – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2020 року в цій справі в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором №б/н від 08.11.2010 у сумі 24 213,49 грн. (двадцять чотири тисячі двісті тринадцять гривень сорок дев`ять копійок), що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту – залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір в розмірі 1670,31 грн. (вісімсот сімдесят п`ять гривень одну копійку).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст постанови складено 08 липня 2021 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

                І.В. Кочеткова