ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/33317/20                                                                       

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

30 червня 2021 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Бужак Н. П.
Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.
За участю секретаря: Вінокурової І.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2021 року, суддя Маруліна Л.О., у справі за адміністративним позовом Міністерства оборони України до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій та скасування постанови,-

У С Т А Н О В И В:

Міністерство оборони України звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просило визнати незаконними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та скасувати постанову Відділу ДВС, в рамках виконавчого провадження (ВП № 63119746) про накладання штрафу у розмірі 5100,00 грн від 30.11.2020 року.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на виконання постанови Богунського районного суду міста Житомира від 11.05.2017 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 06.09.2017 року, комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, розглянуті документи ОСОБА_1 та прийнято рішення про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги. Вказане рішення оформлено протоколом від 06.08.2020 року №115, яке мотивовано тим, що днем виникнення права на допомогу є дата встановлення інвалідності, зазначена у довідці МСЕК. Комісія дійшла висновку, що підтвердження ІІ групи інвалідності не є датою встановлення інвалідності, що підтверджується даними листа Міністерства охорони здоров`я від 27.04.2016 року №166, 06-625/625-16/10515. В свою чергу, у поданих документах наявна довідка Житомирського обласного військового комісаріату від 25.09.2019 року №Сз 5070 про розмір грошового забезпечення, яке ОСОБА_1  отримував на день звільнення з військової служби із Збройних Сил Російської Федерації в російських рублях. Даних про розмір грошового забезпечення за відповідною посадою в українських карбованцях немає.
Заяву про необхідність закінчення виконавчого провадження у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення суду направлено позивачем листом від 23.09.2020 року №248/8082.
Проте, 30.11.2020 року державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн у зв`язку із невиконанням рішення суду без поважних причин, яка, на переконання позивача, є протипраною.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Міністерство оборони України звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Згідно з частиною 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що постановою Богунського районного суду міста Житомира від 11.05.2017 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення 08.07.2008 року другої групи інвалідності. Зобов`язано Міністерство оборони України розглянути питання та прийняти відповідне рішення про призначення і виплату позивачу одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення 08.07.2008 року другої групи інвалідності в зв`язку з травмою, пов`язаною із виконанням обов`язків військової служби відповідно до Закоку України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідність звільнення з військової служби (зборів) осіб, затвердженого Постановою КМУ від 28.05.2008 року № 499.
Постановою Верховного Суду від 29.04.2020 року постанову Богунського районного суду м. Житомира від 11.05.2017 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 06.09.2017 року залишено без змін.
Богунським районним судом міста Житомира видано 01.09.2020 року виконавчий лист у справі №295/2741/17 (2а-295/325/17) в частині, яка підлягає примусовому виконанню: “Зобов`язати Міністерство оборони України розглянути питання та прийняти відповідне рішення про призначення і виплату позивачу одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення 08.07.2008 року другої групи інвалідності в зв`язку з травмою, пов`язаною із виконанням обов`язків військової служби відповідно до ЗУ “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідність звільнення з військової служби (зборів) осіб, затвердженого Постановою КМУ від 28.05.2008 року № 499”. Стягувачем визначено ОСОБА_1 ; боржником – Міністерство оборони України.
Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 23.09.2020 року відкрито виконавче провадження №63119746. Пунктом 2 резолютивної частини постанови встановлено строк у 10 робочих днів для виконання рішення суду.
Листом від 23.10.2020 року №248/8082 Міністерством оборони України направлено заяву про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України “Про виконавче провадження” оскільки рішення суду виконано боржником в повному обсязі, до якої в якості додатку долучено витяг з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 06.08.2020 року №115. 
Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 30.11.2020 року за невиконання без поважних причин рішення суду накладено на боржника Міністерство оборони України штраф на користь держави у розмірі 5100 грн.
Державним виконавцем встановлено факт системної відмови Міністерства оборони України у призначенні стягувачу ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, з огляду на що, накладено штраф на боржника керуючись статтями 63, 75 Закону України “Про виконавче провадження”.
Вважаючи вказану постанову про накладення штрафу протиправнною та такою, що прийнята з порушенням норм чинного законодавства, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав та інтересів з відповідним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок та умови виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі не виконання їх у добровільному порядку визначає Закон України “Про виконавче провадження” від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі – Закон № 1404).
Відповідно до статті 1 Закону № 1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Отже, правомірними вважаються дії державного виконавця, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом.
Пунктом 1 частиною 1 статті 3 Закону № 1404 визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Згідно з частинами першою та другою статті 15 Закону № 1404-VІІІ cторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 19 Закону № 1404-VІІІ сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Згідно з статтею 26 Закону № 1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувана про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.
За приписами статті 26 Закону № 1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення регламентовано положеннями ст. 63 Закону, згідно ч. 1 якої за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 63 Закону у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Частиною першої статті 75 Закону закріплено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передумовою для накладення на боржника штрафу за невиконання без поважних причин в установлений виконавцем строку рішення, що зобов`язує боржника вчинити дії, є встановлення виконавцем за наслідками перевірки, що проводиться наступного дня після спливу десятиденного терміну з дня отримання постанови про відкриття виконавчого провадження, факту невиконання такого рішення без поважних причин.
Як убачається із матеріалів справи, постановою Богунського районного суду міста Житомира від 11.05.2017 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення 08.07.2008 року другої групи інвалідності. Зобов`язано Міністерство оборони України розглянути питання та прийняти відповідне рішення про призначення і виплату позивачу одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення 08.07.2008 року другої групи інвалідності в зв`язку з травмою, пов`язаною із виконанням обов`язків військової служби відповідно до Закоку України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідність звільнення з військової служби (зборів) осіб, затвердженого Постановою КМУ від 28.05.2008 року № 499.
Постановою Верховного Суду від 29.04.2020 року постанову Богунського районного суду м. Житомира від 11.05.2017 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 06.09.2017 року залишено без змін.
Зі змісту постанови Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі №295/2741/17 (позивач – ОСОБА_1 , відповідач – Міністерство оборони України) слідує: “…, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що     позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до     ст. 16 Закону України “Про соціальній та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”        та постанови Кабінету Міністрів України №499. …
… позивач       звільнився з військової служби      у 1993 році з однієї з Держав, на які поширюється вказана Конвенція, є громадянином України,     відтак має право на отримання спірної       одноразової грошової допомоги. …
Оскільки за наслідками судового розгляду встановлено, що відповідач протиправно ухилився від призначення одноразової грошової допомоги, а також прийнявши до уваги наявність у позивача права на отримання грошової допомоги, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права, у спірному випадку, є саме зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у відповідності, що вірно було встановлено судами.
При цьому, слід зазначити, що якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача. Отже, застосування судами зазначеного способу захисту права не можливо вважати втручанням у дискреційні повноваження Комісії.”.
Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, Міністерством оборони України мало б бути виконано зобов`язальну частину судового рішення шляхом прийняття рішення про призначення і виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення 08.07.2008 другої групи інвалідності, у зв`язку із травмою, пов`язаною із виконанням обов`язків військової служби, відповідно до Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнення з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року № 499, тоді як рішенням комісії Міністерства оборони України, оформленим протоколом комісії Міністерства оброни України від 06.08.2020 року №115, відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , що свідчить про не виконання Міністерством оброни України у добровільному порядку судового рішення у справі №295/2741/17.
Разом з тим, в матеріалах справи міститься окрема ухвала Богунським районним судом міста Житомира від 15.03.2018 року у справі №295/2741/17, залишена без змін постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 03.09.2020 року, в якій визнано протиправними дії Міністерства оборони України в частині прийняття рішення №4 від 12.01.2018 року, оформленого протоколом комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, про відмову у призначенні і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги; зобов`язано Міністерство оборони України вжити заходи щодо усунення порушень пункту 9 частини першої статті 129, статті 129-1 Конституції України шляхом розгляду питання та прийняття відповідного рішення про призначення і виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення 08.07.2008 року другої групи інвалідності, у зв`язку із травмою, пов`язаною із виконанням обов`язків військової служби, відповідно до Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнення з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року № 499.
Відповідно до змісту мотивувальної частини Окремої ухвали, судом не прийнято письмові доводи відповідача, що судом не зобов`язано останнього призначити і виплатити заявнику одноразову грошову допомогу, оскільки як вбачається з рішення суду і виданого виконавчого листа, судом зобов`язано Міністерство оборони України розглянути питання та прийняти відповідне рішення про призначення і виплату, зміст рішення суду є зрозумілим і не підлягає іншому тлумаченню.
Таким чином, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України обґрунтовано прийтято про накладання на Міністерство оборони України штрафу у розмірі 5100,00 грн за не виконання рішення суду у справі №295/2741/17.
У відповідності до  статті 33 Закону №1404 за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.
За заявою стягувача виконавець може відстрочити або розстрочити виконання рішення (крім судового рішення), за наявності обставин, передбачених частиною першою цієї статті, про що виносить відповідну постанову.
За наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”, мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
Законом можуть встановлюватися особливості щодо надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.
Згідно з частинами першої – третьої статті 379 Кодексу адміністративного  судочинства України  за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.
Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду.
Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Отже, законодавством передбачено можливість розстрочення, відстрочення або зміну способу і порядку виконання судового рішення у разі неможливості його виконання у встановлений судом/законодавством строк, з метою добросовісного та повного виконання виконавчого документу та рішення суду боржником.
Також, колегія суддів зазначає, що доказів подання Міністерством оборони України зазначених заяв/клопотань до суду або державному виконавцю матеріали виконавчого провадження не містять. Окрім того, таких доказів не надано позивачем ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанцій, тоді як листом від 23.10.2020 року №248/8082 Міністерство оборони України направило заяву до державного виконавця про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України “Про виконавче провадження”. 
Разом з тим, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не виконано виконавчий лист від 01.09.2020 року №295/2741/17, оскільки постановою Богунського районного суду міста Житомира від 11.05.2017 року зобов`язано Міністерство оборони України розглянути питання та прийняти рішення про призначення і виплату позивачу одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , так як судовими рішеннями встановлено, що останній має право на таку допомогу.
Доводи апелянта про те, що ним виконано постанову Богунського районного суду міста Житомира від 11.05.2017 року у справі №295/2741/17 не відповідають дійсності та спростовуються вищезазначеними доказами.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що постанова державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України рамках виконавчого провадження (ВП № 63119746) про накладання штрафу у розмірі 5100,00 грн від 30.11.2020 року є правомірною, а тому підстав для її скасування немає.
Як убачається із постанови про накладення штрафу від 30.11.2020 ВП № 63119746 (а.с. 9) в останній зазначено, що  виконавчий документ видано Житомирським окружним адміністративним судом, тоді як виконавчий докуент видано Богунським районним судом міста Житомира.
Проте, колегія суддів зазначає, що така помилка не впливає на зміст та законність оскаржуваної постанови.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2021 року.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 271 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-289 цього Кодексу, суд проголошує повне судове рішення.
Копії судових рішень у справах, визначених цією статтею, невідкладно видаються учасникам справи або надсилаються їм, якщо вони не були присутні під час його проголошення.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 272 КАС України судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених статтями 273, 275-277, 280, 282, пунктами 5 та 6 частини першої статті 283, статтями 286-288 цього Кодексу, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. Судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.
Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 271, 272, 287, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України. 

Суддя-доповідач:                                                                                Бужак Н.П.

Судді:                                                                                          Костюк Л.О.

                                                                                                    Кобаль М.І.

Постанову виготовлено: 30 червня 2021 року.