ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.08.2021 року          м.Дніпро         Справа №  904/9795/16
          Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
          головуючий суддя Вечірко І.О. (доповідач), судді Білецька Л.М., Верхогляд Т.А., 
          секретар судового засідання Манчік О.О., 
          розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" на ухвалу Господарського суду  Дніпропетровської області  від 25.03.2021р. (повний текст складено 29.03.2021р.) у справі                   № 904/9795/16 (суддя -  Примак С.А.,  м. Дніпро) 
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінусбуд", м. Київ 
до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор", м. Дніпро 
про визнання банкрутом
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст  ухвали суду першої інстанції.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської  області від 25.03.2021р. відмовлено у задоволенні заяви ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" б/н від 22.07.2019р. про визнання недійсним договору  поруки № 2250-П від 10.06.2016р., укладеного між ТОВ "Амстор" та ПАТ "Перший український міжнародний банк" та про визнання недійсною додаткової угоди № 10 від 06.06.2016р. до договору поруки № 7.6-27/П1.
          Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що факт відсутності відповідних майнових дій з боку ПАТ "Перший український міжнародний банк" не передбачає недійсності забезпечувального зобов`язання, а тому у суду відсутні підстави для визнання недійсними спірних угод з підстав неоплатності укладених боржником правочинів. Суд дійшов висновку, що внаслідок укладеної додаткової угоди № 10 від 06.06.2016р. до договору поруки                                 № 7.6-27/П1 від 18.07.2008р., договору поруки № 2250-П від 10.06.2016р. боржник не приймав на себе будь-яких нових зобов`язань поруки, оскільки порука боржника на момент укладення оскаржуваних договорів поруки вже була оформлена договором поруки № 7.6-27/П1 від 18.07.2008р., № 11.03-272/пор від 01.04.2011р. ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" не доведено та не надано доказів наявності прямих збитків від укладення оскаржуваних додаткової угоди № 10 від 06.06.2016р. до договору поруки  № 7.6-27/П1 від 18.07.2008р., договору поруки                                № 2250-П від 10.06.2016р., не доведено причинно-наслідковий зв`язок між укладенням зазначених угод та неплатоспроможністю боржника, а також не доведено й факт неможливості виконання грошових обов`язків боржника перед іншими кредиторами саме внаслідок укладення спірних угод. Враховуючи те, що ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" у своїх поясненнях від 22.03.2021р. фактично змінило підстави визнання недійсними угод, суд не прийняв ці пояснення до уваги. 
2. Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи учасників справи.
ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" подало апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.03.2021р. скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" б/н від 22.07.2019р. задовольнити: 
         -  визнати недійсним з моменту укладення Договір поруки № 2250-П від 10.06.2016р., укладений між ТОВ "Амстор" та ПАТ "Перший український міжнародний банк", яким забезпечене виконання зобов`язання  ТОВ "Фудторг" за Генеральним договором № 11.03-272 про надання гарантій від 01.04.2011р.;
          - визнати недійсною з моменту укладення Додаткову угоду № 10 від 06.06.2016р., укладену між ТОВ "Амстор" та ПАТ "Перший український міжнародний банк", до Договору поруки № 7.6-27/П1 від 18.07.2008р., яким забезпечене виконання зобов`язань ТОВ "Транс-Буд" за Кредитним договором № 7.6-27 від 18.07.2008р.
2.1. Узагальнені доводи учасників провадження у справі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
- оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена при: неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи; неправильному застосуванні норм матеріального права; порушенні норм процесуального права;
- у заяві про визнання договорів недійсними, з урахуванням пояснень від 22.03.2021р., ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" просило визнати недійсними Договір поруки № 2250-П від 10.06.2016р. та Додаткову угоду № 10 від 06.06.2016р., укладені між ТОВ "Амстор" та ПАТ "Перший український міжнародний банк" з підстав: прийняття боржником протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, на себе зобов`язань без відповідних майнових дій іншої сторони та прийняття боржником до порушення справи про банкрутство зобов`язань, в результаті чого виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим (ч. 1 ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"); невідповідності оспорюваних правочинів загальним засадам законодавства – принципу добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України); недодержання сторонами встановлених ч. ч. 1-3 ст. 203 ЦК України  загальних вимог до чинності правочину (щодо недопущення суперечності вимогам законодавства, необхідного обсягу цивільної дієздатності та вільного волевиявлення учасника правочину);
- з Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ вбачається, що Кодексом не передбачено надання зворотної дії в часі положенням ст. 42 цього Кодексу, як і  будь-яким іншим положенням Кодексу. З огляду на таке, до договорів, які укладені до моменту введення в дію КУзПБ, застосовуються загальні чи спеціальні норми матеріального права, які визначають підстави недійсності цих договорів та існували на момент укладення договору (вчинення правочину). Вимоги ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" про визнання недійсними оспорюваних правочинів боржника обґрунтовані у заяві посиланням на спеціальні підстави недійсності та умови їх застосування, визначені ст. 20 Закону про банкрутство, оскільки саме ця норма була чинною на момент вчинення оспорюваних правочинів;
- ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 31.05.2018р. та постановою Центрального апеляційного господарського суд від 13.02.2019р. у даній справі встановлена обставина настання строку виконання основного зобов`язання за Кредитним договором № 7.6-27 від 18.07.2008р., забезпеченим порукою за Договором поруки № 7.6-27/П1 від 18.07.2008р. – 07.12.2015р. Матеріали справи не містять доказів пред`явлення кредитором (АТ "ПУМБ") вимоги до поручителя – ТОВ "Амстор" з 08.12.2015р. та протягом шести місяців. З урахуванням відсутності в Договорі поруки № 7.6-27/П1 від 18.07.2008р. умови про строк припинення поруки, зважаючи на обставину настання 07.12.2015р. строку виконання основного зобов`язання за Кредитним договором та обставину відсутності звернення кредитора з вимогою до поручителя, в силу вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України, в редакції, чинній на дату укладення Додаткової угоди № 10 від 06.06.2016р., порука за Договором поруки                       № 7.6-27/П1 від 18.07.2008р. мала припинитися 08.06.2016р., а з нею обов`язок поручителя відповідати перед кредитором (виконати основне зобов`язання) за вказаним Договором поруки. 06.06.2016р. за два дні до припинення поруки, між ТОВ "Амстор" та АТ "ПУМБ" укладена оспорювана Додаткова угода, якою встановлено строк поруки;
- укладенням оспорюваної Додаткової угоди № 10 від 06.06.2016р. поручитель взяв на себе обов`язок відповідати перед кредитором (виконати основне зобов`язання) протягом нового періоду, починаючи з 08.06.2016р., який Договором поруки у його початковій редакції не встановлювався, що є новим обов`язком поручителя вчинити певну дію (виконати основне зобов`язання). Без укладення оспорюваної Додаткової угоди поручитель звільнився б від обов`язку перед кредитором з 08.06.2016р. Пролонгація Договору поруки шляхом укладення оспорюваної Додаткової угоди є нічим іншим, ніж прийняттям поручителем на себе нового зобов`язання – відповідати перед кредитором протягом нового періоду;
- ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 31.05.2018р. у даній справі встановлені обставини настання строку виконання основного зобов`язання за Генеральним договором № 11.03-272 про надання гарантій від 01.04.2011р.: за сумою гарантії та нарахованими процентами – 18.03.2015р., за комісією за обслуговування гарантії – 03.02.2015р. Матеріали справи не містять доказів пред`явлення кредитором (АТ "ПУМБ") вимоги до поручителя (ТОВ "Амстор") протягом шести місяців. З урахуванням відсутності в Договорі поруки № 11.03-272/пор від 01.04.2011р. умови про строк припинення поруки, зважаючи на обставину настання 18.03.2015р. і 03.02.2015р. строків виконання основних зобов`язань за Генеральним договором № 11.03-272 про надання гарантій від 01.04.2011р. та обставину відсутності звернення кредитора з вимогою до поручителя, в силу вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України порука за Договором поруки № 11.03-272/пор від 01.04.2011р. припинилась у вересні 2015р., а з нею обов`язок поручителя відповідати перед кредитором (виконати основне зобов`язання) за вказаним Договором поруки. 10.06.2016р. між ТОВ "Амстор" та АТ "ПУМБ" укладений оспорюваний Договір поруки № 2250-П, яким забезпечено виконання зобов`язань ТОВ "Фудторг" за Генеральним договором № 11.03-272 про надання гарантій від 01.04.2011р.;
- оспорюваний Договір поруки № 2250-П від 10.06.2016р. укладений між ТОВ "Амстор" та АТ "ПУМБ" по спливу дев`яти місяців з моменту припинення поруки за Договором поруки № 11.03-272/пор від 01.04.2011р., є новим зобов`язанням боржника та спрямований на недопущення втрати АТ "ПУМБ" права вимоги до ТОВ "Амстор". Без укладення оспорюваного Договору поруки № 2250-П від 10.06.2016р. поручитель звільнився б від обов`язку перед кредитором з вересня 2015р. Таким чином, у червні 2016р. (за 5 місяців до дати порушення провадження у справі про банкрутство) ТОВ "Амстор" уклало Договір поруки № 2250-П від 10.06.2016р., за яким прийняло на себе новий обов`язок – відповідати перед кредитором (виконати основне зобов`язання);
- оспорювані договори, укладені між ТОВ "Амстор" та АТ "ПУМБ" протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство ТОВ "Амстор", підлягають визнанню недійсними на підставі ст. 20 Закону про банкрутство як такі, за якими боржник як поручитель прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони – кредитора;
- з огляду на критичну недостатність майна ТОВ "Амстор" для задоволення вимог всіх кредиторів, а також вимоги законодавства щодо пропорційного задоволення вимог кредиторів у разі недостатності коштів, одержаних від продажу майна банкрута, задоволення грошових вимог АТ "ПУМБ" пропорційно сумі його вимог четвертої (60 068 542,68 грн.) та шостої (18 875 571,84 грн.) черги задоволення робить частково або повністю неможливим виконання грошових зобов`язань ТОВ "Амстор" перед іншими кредиторами (в тому числі тими, строк виконання зобов`язань перед якими настав на дати вчинення оспорюваних правочинів) на суму, пропорційну сумі вимог АТ "ПУМБ", заявлених на підставі Договорів поруки;
- нормами ст. 20 Закону про банкрутство та ст. 42 КУзПБ врегульовані правовідносини щодо фраудаторних правочинів (правочинів, що вчинені боржником на шкоду кредиторам). Оскільки період часу з моменту виникнення грошового зобов`язання у боржника, в тому числі при загрозі неплатоспроможності або при надмірній заборгованості, до дня порушення справи про його банкрутство є підозрілим періодом, а правочини (договори, майнові дії) боржника, що вчинені у цей період часу, є сумнівними, ст. 20 Закону про банкрутство та ст. 42 КУзПБ встановлено правову презумпцію сумнівності правочинів і майнових дій боржника, що вчинені ним протягом вказаного у наведених нормах строку, тому будь-який правочин боржника може бути визнаний недійсним на підставі наведених норм (правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 30.01.2019р. у справі № 910/6179/17 (п. 32), від 02.02.2021р. у справі № 910/12809/16 (п. 45.4));
- оспорювані правочини укладені боржником у підозрілий період (за 5 місяців до порушення справи про банкрутство) для захисту інтересів АТ "ПУМБ", але на шкоду іншим кредиторам, є фраудаторними правочинами та підлягають визнанню недійсними на підставі ст. 20 Закону про банкрутство;
- укладаючи правочини щодо прийняття на себе обов`язку з виконання прострочених грошових зобов`язань неплатоспроможних боржників (78 944 114,52 грн.) після настання строків виконання грошових зобов`язань (погашення заборгованості) перед іншими численними кредиторами, боржник діяв очевидно недобросовісно та зловживав правом на укладення спірних договорів на шкоду майновим інтересам кредиторів, в тому числі – ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ";
- станом на 06.06.2016р. та 10.06.2016р. ОСОБА_1 не мав статусу виконавчого органу – директора ТОВ "Амстор". Дії ОСОБА_1 щодо укладення оспорюваних договорів  від імені ТОВ "Амстор" не підтверджують вільного волевиявлення останнього на вчинення цих правочинів. Наведені обставини свідчать, що на момент вчинення оспорюваних правочинів не дотримані загальні вимоги ч. ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, оскільки вони вчинені за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності і вільного волевиявлення учасника правочину – ТОВ "Амстор", що є підставою їх недійсності відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України;
- ігнорування судом першої інстанції додаткових підстав недійсності оспорюваних правочинів, викладених ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" у своїх поясненнях від 22.03.2021р., призвело до ненадання судом оцінки явно обґрунтованим з огляду на законодавство та усталену судову практику аргументам учасника справи та обставинам, які мають значення для справи, що свідчить про порушення судом норм процесуального права, незаконність та необґрунтованість судового рішення;
- судом першої інстанції не було застосовано положення ст. 598 та ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції, чинній на дату укладення Додаткової угоди № 10 від 06.06.2016р., які підлягали застосуванню;
- є необґрунтованою з посиланням на ч. 1 ст. 42 КУзПБ відмова суду у задоволенні заяви ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" про визнання недійсними правочинів боржника з підстав недоведеності та ненадання доказів наявності прямих збитків від укладення оскаржуваних Додаткової угоди № 10  від 06.06.2016р. і Договору поруки № 2250-П від 10.06.20216р. Водночас, можливість застосування підстав недійсності, встановлених ст. 20 Закону про банкрутство не обумовлюється наявністю збитків, завданих правочинами боржника, що оспорюються;
- місцевим господарським судом не було з`ясовано та не було надано оцінки наступним обставинам: наявності на момент вчинення оспорюваних правочинів невиконаних грошових зобов`язань, строк виконання яких настав, перед іншими численними кредиторами на мільярди гривень (встановлені постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.01.2016р. у справі № 904/8080/15, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 31.05.2018р. та постановою Центрального апеляційного господарського суду від 13.02.2019р. у справі № 904/9795/16, підтверджуються наявним в матеріалах справи висновком щодо фінансово-господарського стану ТОВ "Амстор" від 17.07.2019р., складеним ТОВ "Європейський правовий захист"); наявності у ТОВ "Амстор" протягом 2013-2015р.р., в тому числі на момент вчинення оспорюваних правочинів, ознак стійкої поточної неплатоспроможності (встановлені постановою Центрального апеляційного господарського суду від 28.10.2019р. у справі № 904/9795/16, підтверджуються наявним в матеріалах справи висновком щодо фінансово-господарського стану ТОВ "Амстор" від 17.07.2019р., складеним ТОВ "Європейський правовий захист"); значного перевищення розміру зобов`язань ТОВ "Амстор" над розміром його активів (встановлені постановою Центрального апеляційного господарського суду від 28.10.2019р. у справі № 904/9795/16, підтверджуються наявними в матеріалах справи протоколами інвентаризаційної комісії ТОВ "Амстор" від 30.12.2016р. та від 14.02.2020р., фінансовою звітністю боржника), тобто обставинам критичної недостатності майна боржника для задоволення вимог кредиторів; збільшення в результаті укладення оспорюваних правочинів розміру вимог кредиторів на 78 944 114,52 грн. (постанова Центрального апеляційного господарського суду від 13.02.2019р. у справі № 904/9795/16), які підлягають задоволенню на рівні з вимогами інших кредиторів за рахунок майна боржника у встановленому порядку черговості і пропорційності погашення вимог;
- судом не враховано, що внаслідок вчинення в результаті недобросовісних дій ТОВ "Амстор" оспорюваних правочинів до реєстру вимог кредиторів на підставі правочинів, що не відповідають вимогам закону, принципам добросовісності та недопущення зловживання правом, включені кредиторські вимоги в розмірі 78 944 114,52 грн., збільшилась поточна неплатоспроможність боржника в співвідношенні із загальною сумою грошових зобов`язань ТОВ "Амстор" та збільшилась частка, в якій виконання грошових зобов`язань ТОВ "Амстор" перед іншими кредиторами стало неможливим, погіршилось становище інших кредиторів щодо можливості ТОВ "Амстор" здійснити розрахунок з ними (п. 62 постанови Верховного Суду від 20.05.2020р. у справі № 922/1903/18);
- результати розгляду заяви ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" про визнання недійсними правочинів боржника, укладених з АТ "ПУМБ", мають безпосередній вплив на права і інтереси ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ", оскільки результат прийнятого рішення за цією заявою безпосередньо впливатиме на формування конкурсної маси боржника, а отже, і розмір задоволення вимог кредиторів, зокрема, ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ". 

ТОВ ФК "Авуар-Сервіс" у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.03.2021р. – без змін. Посилається на те, що доводи скаржника про те, що без укладення оспорюваних правочинів поручитель у майбутньому звільнився б від обов`язку перед кредитором, є лише припущеннями. Укладенням спірних договорів боржник не приймав на себе жодних зобов`язань, які б не існували раніше. Предметом розгляду цієї справи є правовідносини з видачі кредитних коштів та забезпечення їх повернення. Ці правовідносини виникли ще у 2008 та 2011 роках, тобто за багато років до порушення провадження у справі № 904/9795/16 про банкрутство ТОВ "Амстор", і тривають до цього часу. Жодних порушень чинного законодавства вказані правовідносини не містять. Доводи ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" щодо прийняття ТОВ "Амстор" на себе обов`язку з виконання прострочених грошових зобов`язань неплатоспроможних боржників, недобросовісності та зловживання правом на шкоду майновим інтересам кредиторів є необґрунтованими. У інших правовідносинах, де кредитором за договором поруки є саме ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ", воно дотримується діаметрально протилежного погляду на це питання (справа № 915/535/17 (915/810/20).
Ліквідатор ТОВ "Амстор" арбітражний керуючий Черпак А.Ю. у відзиві на апеляційну скаргу просить застосувати позовну давність у справі № 904/9795/16 за вимогами ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" від 22.07.2019р. про визнання недійсним Договору поруки № 2250-П від 10.06.2016р., укладеного між ТОВ "Амстор" та ПАТ "ПУМБ" і про визнання недійсною Додаткової угоди № 10 від 06.06.2016р. до Договору поруки № 7.6-27/П1, ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.03.2021р. залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Посилається на те, що строк позовної давності в частині позовних вимог про визнання спірних правочинів недійсними на загальних підставах на час подання ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" відповідних пояснень 24.03.2021р. сплив. ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" знало про укладення спірних правочинів ще наприкінці 2016р. (презумпція можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав), оскільки подавало до суду заперечення проти грошових вимог ПАТ "ПУМБ", які на цих правовідносинах ґрунтуються. Обставини, які могли б свідчити про інше, підлягають доведенню позивачем в загальному порядку. 
АТ "ПУМБ" у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.03.2021р. залишити без змін. Посилається на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Відсутність прийнятого ТОВ "Амстор" на себе нового або додаткового зобов`язання поруки у 2016р. за оскаржуваними правочинами жодним чином не могло призвести до його неплатоспроможності або неможливості виконання боржником грошових зобов`язань перед кредитором ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" або іншими кредиторами у даній справі про банкрутство, оскільки відповідний причинно-наслідковий зв`язок відсутній. Кредитор звертає увагу, що ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" у заяві та апеляційній скарзі не зазначено, яким саме чином укладення Договору поруки або Додаткової угоди до Договору поруки з кредитором – АТ "ПУМБ" призвело до неможливості виконання зобов`язань боржником, тим більше що боржник як поручитель не здійснював жодних платежів на користь АТ "ПУМБ" в погашення основного зобов`язання на підставі оскаржуваних правочинів. Визначення оскаржуваною Додатковою угодою № 10 від 06.06.2016р. до Договору поруки           № 7.6-27/П1 від 18.07.2008р. конкретного строку дії зобов`язання поруки не є прийняттям боржником на себе зобов`язань, на чому помилково наголошує позивач, оскільки зобов`язання поруки на момент укладення зазначеної Додаткової угоди вже існувало, а зміна умов існуючого зобов`язання не є виникненням нового зобов`язання чи прийняттям боржником на себе такого зобов`язання. Доводи апеляційної скарги, що пролонгація Договору поруки (порука за яким на момент пролонгації не припинена) є прийняттям нового зобов`язання є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на нормах діючого цивільного законодавства. Посилання скаржника на те, що Договір поруки № 7.6-27/П1 від 18.07.2008р. припинився б якби не укладення Додаткової угоди № 10 від 06.06.2016р. до нього, є виключно припущенням скаржника, оскільки Банк як кредитор не був позбавлений можливості пред`явити вимогу (позов) до поручителя до закінчення строку поруки, якби зазначена Додаткова угода не була укладена (на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції до 2018р.) порука не припиняється у разі подання кредитором вимоги/позову до закінчення 6-місячного строку дії поруки). З урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.04.2018р. у справі № 910/3896/17, навіть якби боржник і прийняв на себе забезпечувальне зобов`язання поруки за договором поруки (чого в нашому випадку не відбулося), такий правочин є неоплатним, тому не може бути визнаний судом недійсним на визначених законом підставах відсутності його плати або не вчинення якихось інших майнових дій Банком (абз. 2 ч. 2 ст. 42 КУзПБ). Заява ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" у справі № 904/9795/16 про визнання недійсними правочинів є необґрунтованою та безпідставною, тому судом першої інстанції було правомірно відмовлено у її задоволенні. В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що оскаржувані правочини не відповідають загальним положенням ст. ст. 203, 215 ЦК України з тих підстав, що колишній директор ТОВ "Амстор" Баранов О.В. не мав достатнього обсягу повноважень на укладення цих правочинів. Вказані доводи не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки ст. 42 КУзПБ є спеціальною нормою по відношенню до загальних підстав, передбачених ЦК України, для визнання правочинів боржника недійсними.  Тобто, ст. 42 КУзПБ слід розуміти як таку, що передбачає додаткові, специфічні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, які виникають у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом. Іншими словами, спеціальні норми ст. 42 КУзПБ не застосовуються до загальних положень про позовне провадження при оскарженні правочинів на загальних підставах, встановлених цивільним законодавством, а може бути застосована судом виключно до правовідносин у справі про банкрутство при поданні відповідної заяви в межах справи про банкрутство, а не позову. При цьому, розгляд заяв про визнання недійсними правочинів із спеціальних підстав, передбачених ст. 42 КУзПБ, відбувається з урахуванням відповідних норм закону про банкрутство. Тобто суд визнає такі правочини на підставі цієї спеціальної норми КУзПБ незалежно від наявності спору про право. На відміну від положень загальної норми ст. 7 КУзПБ, згідно із ст. 42 КУзПБ арбітражний керуючий або кредитори звертаються до суду із заявою як спеціальні суб`єкти у справі про банкрутство при наявності спеціальних підстав, прямо передбачених цією спеціальною нормою ст. 42 КУзПБ. Слід звернути увагу, що 22.07.2019р. ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" звернулось до суду саме із заявою в порядку спеціальної норми ст. 20 Закону про банкрутство та при розгляді заяви суд керувався аналогічною спеціальною нормою ст. 42 КУзПБ, що набрав чинності 21.10.2019р. При цьому, жодних підстав та вимог щодо недійсності правочину на загальних положеннях ст. ст. 203, 215 ЦК України через відсутність повноважень колишнього директора ТОВ "Амстор" Баранова О.В. ця заява не містила. Про вказані обставини щодо недійсності оскаржуваних правочинів на загальних положеннях ст. ст. 203, 215 ЦК України ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" повідомило суд лише у своїх письмових поясненнях від 23.03.2021р., наданих суду першої інстанції всього за 2 дні до засідання з розгляду заяви по суті, на якому було ухвалене оскаржуване судове рішення. При цьому, жодних заяв про зміну предмета або  підстав поданої раніше заяви про визнання договорів недійсними заявник протягом всього часу розгляду заяви до суд не подавав, тому суд першої інстанції за власною ініціативою не може змінити предмет та підстави поданої заяви та розглядати справу поза межами заявлених у ній підстав. Вимоги про оскарження договору поруки та додаткової угоди до іншого договору поруки із загальних підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України не можуть розглядатися в порядку ст. 42 КУзПБ, оскільки вказана норма КУзПБ визначає інші спеціальні підстави визнання недійсними договорів. При наявності спору про недійсність договору за участю боржника із загальних підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, заявник має право та не був позбавлений можливості звернутися до суду саме з позовом (а не  заявою в порядку ст. 42 КУзПБ) в межах справи про банкрутство, який відповідно до ст. 7 КУзПБ розглядається за загальними правилами позовного провадження в межах справи про банкрутство. При цьому, в разі подання позову, а не заяви ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України в межах справи про банкрутство в порядку ст. 7 КУзПБ, відповідачі за таким позовом (АТ "ПУМБ" та ТОВ "Амстор") мали б право подати заяву про застосування строків позовної давності в порядку ст. 267 ЦК України, оскільки на позовні заяви у справі про банкрутство поширюються загальні правила щодо початку перебігу строку позовної давності. Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 11.02.2020р. у справі                              № 10/5026/995/2012. Натомість, ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" з порушенням процесуального порядку намагалось змінити підстави раніше поданої заяви, щоб суд в порядку ст. 42 КУзПБ фактично розглянув не заяву, а позовні вимоги у спорі про право з інших підстав для унеможливлення реалізації сторонами такого спору (АТ "ПУМБ" та ТОВ "Амстор") права на подання заяви про застосування строків позовної давності, що є неприпустимим. 
Інші учасники провадження у справі наданими їм процесуальними правами не скористались та не направили суду відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду судового рішення. 

Скаржник, користуючись п. 3 ч. 1 ст. 42 ГПК України щодо права учасника справи надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти доводів та міркувань інших осіб, з урахуванням доводів та міркувань, викладених ТОВ "Амстор" та АТ "ПУМБ" у відзивах на апеляційну скаргу, звернувся до апеляційного господарського суду із письмовими поясненнями, в яких звернув увагу на наступні обставини. Судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 02.06.2021р. у справі № 904/7905/16 дійшла висновку, що приписи ст. 42 КУзПБ у частині підстав для визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто до 21.10.2019р. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019р. підлягають застосуванню приписи ст. 20 Закону про банкрутство. В зв`язку з чим є необґрунтованою з посиланням на ч. 1 ст. 42 КУзПБ відмова суду у задоволенні заяви ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" про визнання недійсними правочинів боржника з підстав недоведеності та ненадання доказів наявності прямих збитків від укладення оскаржуваних правочинів. Безпідставними є й доводи АТ "ПУМБ", викладені у відзиві на апеляційну скаргу, стосовно необхідності доведення збитків. Стосовно доводів АТ "ПУМБ" щодо зміни Додатковою угодою умов існуючого зобов`язання, а не встановлення нового, скаржник зазначив, що зміна умов існуючого зобов`язання, яка призводить до виникнення у особи обов`язку відповідати перед кредитором протягом додаткового періоду, і без будь-якої (зміни) первісний обов`язок мав би припинитися, по суті свідчить про виникнення (прийняття на себе) нового зобов`язання, якого б без такої зміни не існувало. Укладення Додаткової угоди № 10 від 06.06.2016р. про встановлення строку поруки, якого не було, за два дні до припинення поруки, яке призвело до виникнення кредиторської заборгованості в розмірі 75 600 9773,26 грн, є недобросовісною дією ТОВ "Амстор" та зловживанням правом на вчинення правочину на шкоду майновим інтересам кредиторів, незалежно від того, чи було таке укладення прийняттям нового, чи зміною існуючого зобов`язання. Доводи АТ "ПУМБ" щодо різного порядку розгляду позовів (заяв) про визнання недійсними правочинів боржника із загальних підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, та спеціальних підстав, передбачених ст. 20 Закону про банкрутство, ст. 42 КУзПБ, суперечить законодавству. Розгляд вимог про визнання недійсними правочинів боржника одночасно із спеціальних підстав, передбачених ст. 20 Закону про банкрутство (ст. 42 КУзПБ), та загальних підстав, передбачених ст. ст. 215, 203, 6, 13 ЦК України, неодноразово здійснювався Верховним Судом (постанови від 02.06.2021р. у справі № 904/7905/16, від 20.05.2020р. у справі № 922/1903/18, від 30.01.2019р. у справі № 910/6179/17). В п. 86 постанови від 02.06.2021р. у справі № 904/7905/16 Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, серед іншого, висловив позицію, що позовна давність підлягає паралельному застосуванню із строком, зазначеним у ст. 20 Закону про банкрутство, ст. 42 КУзПБ. Таким чином, АТ "ПУМБ" та ТОВ "Амстор" мали можливість заявити про застосування строків позовної давності під час розгляду заяви ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" з самих лише підстав, передбачених ст. 20 Закону про банкрутство. Доповнення позову новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права не є зміною підстав позову (висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 15.10.2020р. у справі  № 922/2575/19, від 03.03.2020р. у справі № 916/1657/18, Великої Палати Верховного Суду в постанові від 25.06.2019р. у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)), у зв`язку з чим не потребувалось подання заяви про зміну підстав позову. Додаткові докази були подані ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ"  саме у зв`язку із наведенням додаткових підстав для визнання спірних правочинів недійсними. Подання таких доказів разом з поданням заяви від 22.07.2019р. не потребувалось та було б недоречним. У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Амстор" просить застосувати позовну давність. При цьому, під час розгляду справи в суді першої інстанції про застосування позовної давності не заявлялось. Водночас, в суді апеляційної інстанції  заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції з причин, що не залежали від неї. Відсутні об`єктивні причини, які могли б унеможливити подання ТОВ "Амстор" та АТ "ПУМБ" заяв про застосування позовної давності в суді першої інстанції.
3. Апеляційне провадження.
3.1. Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.04.2021р. (головуючий суддя – Вечірко І.О., судді – Верхогляд Т.А., Кузнецов В.О.) відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 07.06.2021р. 
Судове засідання 07.06.2021р. за участю представника ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" відбулось в режимі відеоконференції з Сумським окружним адміністративним судом.
07.06.2021р. в судовому засіданні оголошено перерву до 05.07.2021р. 
Судове засідання 05.07.2021р. за участю представника ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" відбулось в режимі відеоконференції з Сумським окружним адміністративним судом. 
Зміна складу судової колегії відбулась на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2021р. у зв`язку із перебуванням на лікарняному судді Кузнецова В.О. Для розгляду справи визначено наступний склад суду: головуючий суддя – Вечірко І.О., судді – Верхогляд Т.А., Білецька Л.М.
В судовому засіданні 05.07.2021р. представники ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ", ТОВ Фінансова компанія Авуар-Сервіс", ТОВ Фінансова компанія "СІ ПІ ЕС Факторинг", прокурор Дніпропетровської обласної прокуратури та ліквідатор ТОВ "Амстор" арбітражний керуючий Черпак А.Ю. надали пояснення по апеляційній скарзі. 
05.07.2021р. в судовому засіданні оголошено перерву до 12.07.2021р. 
Судове засідання 12.07.2021р. за участю представника ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" відбулось в режимі відеоконференції із Сумським апеляційним судом.
В судовому засіданні 12.07.2021р. представники ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" та прокурор Дніпропетровської обласної прокуратури надали додаткові пояснення по апеляційній скарзі.
12.07.2021р. в  судовому засіданні оголошено перерву до 09.08.2021р.
В судовому засіданні 09.08.2021р. проголошено вступну та резолютивну частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

   Розгляд апеляційним господарським судом клопотань учасників провадження у справі. 
Із змісту відзиву ліквідатора ТОВ "Амстор" арбітражного керуючого Черпак А.Ю. на апеляційну скаргу вбачається, що ліквідатор просить застосувати позовну давність у даній справі. 
Слід відзначити, що згідно з положенням ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
При цьому апеляційний господарський суд зазначає, що законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак, її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного (позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 09.04.2019р. у справі № 912/1104/18, від 20.09.2019р. у справі № 904/4342/18).
Водночас, згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для розгляду апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Зазначений висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018р. у справі № 200/11343/14-ц, а також постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.10.2018р. у справі № 317/3698/15-ц.
Таким чином, в суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом.
Апеляційним господарським судом не встановлено наявність обставин не повідомлення ліквідатора ТОВ "Амстор" арбітражного керуючого Черпак А.Ю. належним чином про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом. Матеріали справи свідчать, що ліквідатором ТОВ "Амстор" арбітражним керуючим Черпак А.Ю. подавався до суду першої інстанції відзив на заяву ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" про визнання недійсними правочинів. До того ж, під час розгляду справи в суді першої інстанції приймав участь представник боржника, який 25.03.2021р. надав пояснення по справі. 
За наведених обставин, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання ліквідатора ТОВ "Амстор" арбітражного керуючого Черпак А.Ю. про застосування позовної давності.
3.2. Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2016р. порушено провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор". Введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Толстих А.В. 
Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2019р.      Товариство з обмеженою відповідальністю "Амстор" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Черпак Анастасію Юріївну.                                                                                                                                                
23.07.2019р. до Господарського суду Дніпропетровської області від Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго-Консалт" надійшла заява б/н від 22.07.2019р. про визнання недійсним договору      поруки № 2250-П від 10.06.2016р., укладеного між ТОВ "Амстор" та ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк", яким забезпечено виконання зобов`язань ТОВ "Фудторг" за генеральним договором № 11.03-272 про надання гарантій від 01.04.2011р. Також заявник просить визнати недійсною додаткову угоду № 10 від 06.06.2016р. до договору поруки № 7.6-27/П1 від 18.07.2008р., укладену між ТОВ "Амстор" та      ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк".
Вказана заява мотивована тим, що за п`ять місяців до відкриття провадження у справі про банкрутство боржником укладено договір поруки № 2250-П від 10.06.2016р. та додаткову угоду № 10 від 06.06.2016р. до договору поруки № 7.6-27/П1 від 18.07.2008р., в результаті чого загальний розмір конкурсних вимог кредитора 4 черги збільшився на 60 068 542,68 грн., через що виконання грошових зобов`язання перед іншими кредиторами 4 черги частково стало неможливим. Заявник вважає, що застосуванню до спірних правовідносин у цій справі підлягають норми ч. ч. 1, 2 ст.  42   КУзПБ   про недійсність правочину, вчиненого боржником протягом трьох років, за яким боржник взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, а також зобов`язання, внаслідок якого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим.
08.04.2020р. до Господарського суду Дніпропетровської області від ТОВ Фінансова компанія "Сі Пі Ес Факторинг" надійшла заява про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
14.04.2020р. та 21.04.2020р. до Господарського суду Дніпропетровської області від ліквідатора надійшов відзив № 02-06/75 від 08.04.2020р., у якому останній заперечує щодо задоволення заяви ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ"      про визнання недійсними договору      поруки № 2250-П від 10.06.2016р. та додаткової угоду № 10 від 06.06.2016р. до договору поруки № 7.6-27/П1 від 18.07.2008р. На думку ліквідатора, зазначені договори не можуть бути визнані недійсними в порядку   ст. 42 КУзПБ, оскільки вказана стаття визначає правові наслідки визнання правочинну недійсним у вигляді повернення отриманого майна або відшкодування його вартості, що у випадку з порукою неможливо внаслідок відсутності такого майна.
20.05.2020р. від ПАТ "ПУМБ" до Господарського суду Дніпропетровської області надійшли письмові пояснення, у яких банк зазначив, що договором поруки № 2250-П від 10.06.2016р. боржник не приймав на себе будь-яких нових зобов`язань поруки, оскільки порука боржника на момент укладання оскаржуваного правочину також була оформлена іншим договором поруки № 03.272/пор від 01.04.2011р. Стосовно додаткової угоди № 10 від 06.06.2016р. банк зазначив, що зобов`язання поруки існували ще з 2008 року на підставі договору поруки № 7.6-27/П1, тому укладанням      зазначеної додаткової угоди боржник не взяв на себе нового або додаткового зобов`язання.      Також, банк звернув увагу, що договір поруки є договором забезпечення та є неоплатним, тому не може бути визнаний недійсним на підставах, визначених ч.2   ст. 42 КУзПБ.
16.06.2020р. до Господарського суду Дніпропетровської області від ТОВ "Фінансова компанія "Сі Пі Ес Факторинг" надійшли письмові пояснення від 25.05.2020р.,      у яких зазначено, що укладанням спірних правочинів боржник не приймав на себе жодних зобов`язань, які б не існували раніше.
24.03.2021р. до Господарського суду Дніпропетровської області від ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" надійшли письмові пояснення від 22.03.2021р..у яких зазначено, що додатковою угодою № 10 від 06.06.2016р., п. 6.1 договору поруки викладений в новій редакції та встановлено строк поруки, тобто поручитель взяв на себе обов`язок відповідати перед кредитором протягом нового строку починаючи з 08.06.2016р., який договором поруки у його початковій редакції не встановлювався, що є новим обов`язком поручителя вчинити певну дію. Також, договір поруки № 2250-П від 10.06.2016р., укладений по спливу 9 місяців з моменту припинення поруки за договором № 11.03-272/пор від 01.04.2011р., є новим зобов`язанням боржника та спрямований на недопущення втрати банком права вимоги до ТОВ "Амстор". Крім іншого, ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" зазначило, що станом на дати укладання спірних правочинів - 06.06.2016р. та 10.06.2016р.     ОСОБА_1 не мав статусу виконавчого органу (директора) ТОВ "Амстор", що свідчить про те, що на момент вчинення правочинів не були дотримані встановлені   ст. 203 ЦК України   загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, оскільки вони вчинені за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності і вільного волевиявлення учасника правочину - ТОВ "Амстор". Наведені обставини на думку ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" є підставою для недійсності спірних правочинів.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників провадження у справі, місцевий господарський суд постановив оскаржувану ухвалу. 
3.3. Оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників справи і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4). 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наступне.
Предметом судового розгляду у даній справі є заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" про визнання недійсними правочинів, укладених ТОВ "Амстор".
Як вбачається із матеріалів даної справи, 18.07.2008р. між ЗАТ "ПУМБ" (правонаступником якого є ПАТ "ПУМБ") та ТОВ "Транс-Буд" укладено кредитний договір № 7.6-27 від 18.07.2008р., відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику кредит у розмірі 2 000 000,00грн., а позичальник зобов`язується прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути банку кредит в повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені договором.
До зазначено кредитного договору укладено додаткові угоди № 1 від 12.12.2008р., № 2 від 28.03.2011р., № 3 від 29.04.2011р., № 4 від 28.09.2011р., № 5 від 30.11.2011р., № 6 від 30.01.2012р., № 7 від 02.04.2012р., № 8 від 02.07.2012р., № 9 від 02.10.2012р., № 10 від 29.01.2014р., № 11 від 26.06.2014р., № 12 від 29.08.2014р., № 13 від 17.12.2014р., № 14 від 27.02.2015р., № 15 від 31.07.2015р., № 16 від 03.08.2015р.
Відповідно до додаткової угоди № 16 до кредитного договору ТОВ "Транс-Буд" зобов`язано було погасити заборгованість за користування кредитом та проценти за користування кредитом у строк до 07.12.2015р.
ПАТ "ПУМБ"      повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором № 7.6-27 від 18.07.2008р., натомість ТОВ "Транс-Буд" не повернув кредит та не сплатив проценти у вказаний термін, тобто до 07.12.2015р.
18.07.2008р. між ЗАТ "ПУМБ" (правонаступником якого є ПАТ "ПУМБ") та ТОВ "Амстор" укладено договір поруки № 7.6-27/П1, у п. 1.1. якого зазначається, що за цим договором ТОВ "Амстор" поручається перед ЗАТ "ПУМБ" за виконання ТОВ "Транс-буд" зобов`язань, що випливають з кредитного договору № 7.6-27 від 18.07.2008р.
До зазначеного договору поруки укладені додаткові угоди № 1 від 28.03.2011р., № 2 від 29.04.2011р., № 3 від 28.09.2011р., № 4 від 30.01.2012р., № 5 від 02.04.2012р., № 6 від 02.07.2012р., № 7 від 02.10.2012р., № 8 від 29.01.2014р., № 9 від 17.12.2014р., № 10 від 06.06.2016р.
Відповідно до п. 3.1 договору поруки у разі порушення зобов`язання боржником - ТОВ "Транс-Буд", кредитор ЗАТ "ПУМБ" направляє поручителю - ТОВ "Амстор" письмову вимогу виконати зобов`язання (або певну його частину). Кредитор не зобов`язаний підтверджувати яким-би то не було чином факт невиконання зобов`язання боржником ТОВ "Транс-Буд". Вимога кредитора буде достатньою для поручителя підставою виконати зобов`язання на суму, вказану в такій вимозі, без будь-яких застережень, умов чи вимог до кредитора про надання додаткової інформації чи документів.
ТОВ "Амстор" зобов`язано виконати пред`явлену йому вимогу ЗАТ "ПУМБ" в повному обсязі в строк не пізніше 10 банківських днів з моменту отримання такої вимоги (п. 3.2 договору поруки).
Відповідно до додаткової угоди № 16 до кредитного договору ТОВ "Транс-Буд" зобов`язано було погасити заборгованість за користування кредитом та проценти за користування кредитом у строк до 07.12.2015р.
В зв`язку з невиконанням ТОВ "Транс-Буд" своїх зобов`язань з повернення кредиту та сплати процентів до 07.12.2015р.,      з 08.12.2015р. у ПАТ "ПУМБ" виникло право вимоги до ТОВ "Амстор" щодо повернення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом,  3 % річних та пені.
06.06.2016р. між ПАТ "ПУМБ" та ТОВ "Амстор" укладено додаткову угоду № 10 до договору поруки № 7.6-27/П1 від 18.07.2008р., відповідно до якої п. 6.1 договору поруки викладено в наступній редакції: "6.1. Порука за цим договором припиняється, якщо протягом трьох років з дня настання строку повернення кредиту у повному обсязі, встановленого п. 2.1.1 цього договору, кредитор не пред`явить до поручителя вимоги або позову, а також в інших випадках, передбачених чинним законодавством України".
Також, матеріали даної справи свідчать, що 01.04.2011р. між ПАТ "ПУМБ" та ТОВ "Фудторг" було укладено генеральний договір № 11.03-272 про надання гарантій.
Відповідно до п. 1.2      ст. 1 договору № 11.03-272 в порядку та на умовах, передбачених цим генеральним договором та погодженими гарантом заявами про надання       гарантій,      гарант здійснює      надання будь-якої гарантії,      яка не суперечать чинному законодавству України.                              
Згідно з п. 4.10. ст. 4 генерального договору про надання гарантій ТОВ "Фудторг" зобов`язано повністю відшкодувати ПАТ "ПУМБ" всі суми, сплачені останнім за свій рахунок за гарантією в строк 30 календарних днів з дати платежу за гарантією, тобто до 18.03.2015р.
ПАТ "ПУМБ" повністю виконав своє зобов`язання за генеральним договором про надання гарантій № 11.03-272 від 01.04.2011р.
В свою чергу ТОВ "Фудторг" у встановлений строк не відшкодував ПАТ "ПУМБ"      суму сплаченої банківської гарантії та в порушення п. 5.3.1. генерального договору про надання гарантій не сплатив проценти за платіж за гарантією.
Враховуючи наведене, у ПАТ "ПУМБ" з 19.03.2015р. виникло право вимоги за сумою гарантії та нарахованими процентами за гарантією до ТОВ "Фудторг".
Також в порушення п. 5.1. ст. 5 генерального договору про надання гарантій ТОВ "Фудторг" не сплатило ПАТ "ПУМБ"      нараховану комісію за обслуговування гарантії, тому з 04.02.2015 р. у банку виникло право вимоги до ТОВ "Фудторг" за кожним таким платежем та за вимогами за пенею та 3 % річних.
01.04.2011р. між ПАТ "ПУМБ" та ТОВ "Амстор" укладено договір поруки № 11.03-272/пор, яким забезпечується виконання зобов`язань ТОВ "Фудторг" перед ПАТ "ПУМБ", що випливають з генерального договору про надання гарантій № 11.03-272 від 01.04.2011р., укладеного між ТОВ "Фудторг" та ПАТ "ПУМБ".
До зазначеного договору поруки укладені додаткові угоди № 1 від 28.09.2011р., № 2 від 30.03.2012р., № 3 від 28.03.2013р., № 4 від 26.04.2013р., № 5 від 31.03.2014р.
В подальшому, 10.06.2016р.      між ПАТ "ПУМБ" та ТОВ "Амстор" укладено договір поруки № 2250-П, у п. 2.1. якого зазначається, що порукою за цим договором забезпечується виконання зобов`язань ТОВ "Фудторг" перед ПАТ "ПУМБ" , що випливають з генерального договору про надання гарантій № 11.03-272 від 01.04.2011р., укладеного між ТОВ "Фудторг" та ПАТ "ПУМБ", з усіма змінами та доповненнями до нього.
У п. 3.1. договору поруки сторони погодили, що з моменту укладення цього договору ПАТ "ПУМБ"      має право направити ТОВ "Амстор" письмову вимогу виконати зобов`язання (або певну його частину). Кредитор направляє вимогу, в якій зазначається загальна сума заборгованості, при цьому не зобов`язаний підтверджувати будь-яким чином факт невиконання зобов`язання боржником - ТОВ "Фудторг". Вимога кредитора буде достатньою для поручителя підставою виконати зобов`язання на суму, вказану в такій вимозі, без будь-яких застережень, умов чи вимог до кредитора про надання додаткової інформації чи документів. 
ТОВ "Амстор" зобов`язаний виконати пред`явлену йому вимогу в повному обсязі в строк не пізніше 5 банківських днів з моменту отримання такої вимоги (п. 3.2. договору поруки).
Оскільки на дату укладення договору поруки № 2250-П від 10.06.2016р., ТОВ "Фудторг" не погасило заборгованість, у ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк" з 10.06.2016 р. виникло право вимоги до поручителя ТОВ "Амстор" за сумою гарантії, сумами нарахованих процентами та вимогами, що випливають з них, а саме 3 % річних та пені.
Як вбачається із змісту заяви ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ", останнім оспорюються договір поруки № 2250-П від 10.06.2016р. та додаткова угода № 10 від 06.06.2016р. № 7.6-27/П1, укладених між ТОВ "Амстор" і АТ "ПУМБ". 
Місцевий господарський суд в оскаржуваній ухвалі дійшов  висновку, що обов`язковою умовою визнання судом недійсним правочину з підстав, визначених у ч. 1   ст. 42 КУзПБ, є наявність завданих збитків боржнику або кредитору. Так, суд першої інстанції зазначив, що ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" не доведено та не надано доказів наявності прямих збитків від укладення оскаржуваних додаткової угоди № 10 від 06.06.2016р. до договору поруки                           № 7.6-27/П1 від 18.07.2008р., договору поруки № 2250-П від 10.06.2016р., не доведено причинно-наслідковий зв`язок між укладенням зазначених угод та неплатоспроможністю боржника, а також не доведено й факт неможливості виконання грошових обов`язків боржника перед іншими кредиторами саме внаслідок укладення спірних угод.
Разом з тим, оскільки відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Амстор" та вчинення спірних правочинів в червні 2016р. мали місце до введення в дію КУзПБ, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для поширення на спірні правовідносини у даній справі положень ст. 42 КУзПБ з огляду на наступне.
За частиною 1 ст. 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника боа визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. 
Закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі полягає у тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку, коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. 
Згідно із висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997р. у справі № 1-зп, від 09.02.1999р. у справі № 1-рл/99, від 05.04.2001р. у справі № 3-рп/2001, від 13.03.2012р. у справі № 6-рп/2012, закони на інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами та іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. 
Таким чином, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (висновок Верховного Суду України від 02.12.2015р. у справі № 3-1085гс15).
Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до  прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. 
Закріплення названого принципу є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акту (рішення Конституційного суду України від 13.05.1997р. у справі № 1-зп).
Водночас, цивільне/господарське законодавство не забороняє застосування нових положень із зворотною силою, але виключно тоді, коли зворотна дія цих актів, по-перше, встановлена в них самих, а по-друге, якщо темпоральний прояв не суперечить принципу, вираженому в ст. 58 Конституції України щодо застосування до події, факту того закону або нормативно-правового акту під час дії якого вони настали або мали місце.
Саме з такого розуміння принципу дії закону в часі слід виходити під час вирішення питання щодо застосування норм закону, що набрав чинності на зміну попередньому, який регулював аналогічні правовідносини. 
Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство. 
Вказана норма кореспондується із ч. 1 ст. 2 КУзПБ (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення), якою передбачено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України. Такі саме положення містила ч. 1 ст. 2 Закону про банкрутство (в редакції, чинній на час звернення ліквідатора боржника із заявою до суду). 
У даній справі спірні правочини було укладено в червні 2016р., а заяву ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" про визнання їх недійсними подано до місцевого господарського суду в липні 2019р., тобто у період дії Закону про банкрутство від 22.12.2011р. в редакції від 19.01.2013р., що діяла до 21.10.2019р., умови та підстави визнання недійсними правочинів (договорів) та спростування майнових дій боржника в якому було врегульовано ст. 20 Закону про банкрутство.
За змістом ч. 1 ст. 20 Закону про банкрутство правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом в межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майна за цінами  відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог. 
У разі визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника, на підставах, передбачених ч. 1 цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути в ліквідаційну масу майно, яке він отримав від боржника, а у разі неможливості повернути майно в натурі – відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину або вчинення майнової дії. Кредитор за недійсним правочином (договором) або спростованою майновою дією має право вибору: погашення свого боргу в першу чергу в процедурі банкрутства або виконання зобов`язання боржником у натурі після закриття провадження у справі про банкрутство. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або конкурсного кредитора про визнання недійсним правочину (договору) або спростування майнових дій боржника господарський суд виносить ухвалу (ч. ч. 2-4 ст. 20 Закону про банкрутство).
21.10.2021р. введено в дію КУзПБ, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника – юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи. 
Згідно із п. 2 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон про банкрутство. 
Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство. Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу. 
Тлумачення п. 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ свідчить, що законодавцем за темпоральним принципом (принцип дії закону в часі) визначено пряму дію норм КУзПБ та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, за винятком справ, які на день введення в дію цього Кодексу (21.10.2019р.) перебувають на стадії санації (висновок Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду  від 01.10.2020р. у справі № 913/849/14).
У даній нормі визначено два варіанти темпорального правила її дії щодо подальшого розгляду справ про банкрутство: принцип прямої дії норми (подальший розгляд справ про банкрутство на підставі норм КУзПБ з дня введення його в дію) та ультраактивна (переживаюча) дія норми (здійснення провадження у справі щодо боржників, які перебувають на стадії процедури санації, згідно з нормами Закону про банкрутство). 
Положеннями   ст. 42 КУзПБ встановлено, що правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог. Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою;  боржник уклав договір дарування. У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу. 
Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду з метою єдності та сталості судової практики щодо застосування ст. 42 КУзПБ у постанові від 02.06.2021р. у справі № 904/7905/16 дійшов висновку, що норми цієї статті з урахуванням приписів п. 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм КУзПБ, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію КУзПБ, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Такий строк з огляду на вступ в дію КУзПБ 21.10.2019р. може повноцінно діяти лише у разі відкриття відповідного провадження після 21.10.2022р. 
На підтвердження такого розуміння застосування ст. 42 КУзПБ свідчить також усталений в судовій практиці підхід щодо застосування норм закону під час визнання правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. 
Зазначений підхід підтверджується висновками, що містяться в постанові Верховного Суду України від 22.02.2017р. у справі № 592/1809/15-ц, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.10.2019р. у справі № 704/1284/16-ц, від 31.10.2019р. у справі № 461/5273/16, від 06.11.2019р. у справі № 552/3744/16-ц, від 18.12.2019р. у справі                 № 522/23617/17-ц, від 24.04.2020р. у справі № 522/25151/14-ц, від 07.10.2020р. у справі                         № 626/1063/17, від 25.11.2020р. у справі № 162/471/17,  постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.06.2018р. у справі № 911/3023/15, від 15.01.2019р. у справі № 904/10887/16, від 08.10.2019р. у справі № 925/1288/18, від 19.11.2019р. у справі № 904/3935/18, від 17.12.2019р. у справі № 910/2114/19, від 15.05.2020р. у справі                   № 904/3938/18, від 09.07.2020р. у справі № 910/9641/19 тощо. 
Таким чином, підстави недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) мають існувати в момент вчинення правочину, тоді як підстави визнання правочинів боржника недійсними, що містяться в ст. 42 КУзПБ, не є повністю тотожними (ідентичними) з підставами, що містилися в ст. 20 Закону про банкрутство, чинного до 21.10.2019р. 
За наведених обставин, приписи ст. 42 КУзПБ у частині підстав для визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто до 21.10.2019р. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019р. підлягають застосуванню приписи ст. 20 Закону про банкрутство.
Наведене не було враховано судом першої інстанції, проте вказане порушення не призвело до прийняття місцевим господарським судом невірного по суті заявлених вимог рішення. 
Щодо захисту порушених прав кредиторів та боржника у правовідносинах слід враховувати наступне.
За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді. 
Частиною 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 
Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються із положеннями ст. 20 ГК України визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України). 
Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: охорони інтересів кредиторів від протизаконній дій інших кредиторів; охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб. 
Таким чином, розгляд та захист порушених справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження.
Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників, стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного. 
До таких засобів віднесено інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство, який є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. 
Стаття 20 Закону про банкрутство, яка діяла на час укладення спірних правочинів, є спеціальною щодо загальних, установлених ЦК України підстав для визнання правочинів боржника недійсними, оскільки наведена норма передбачає додаткові, специфічні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом. 
Безумовно, визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї із основних цілей процедури неплатоспроможності – максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів. 
Згідно вимог   ст. 345 ГК України   кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.
Відповідно до ч. 1   ст. 1054 ЦК України   за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ч. 2   ст. 1054 ЦК України   до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Частиною 1 ст.   546   та ст.   547 ЦК України   встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. Виконання зобов`язання забезпечується, якщо це встановлено договором (ст. 548 ЦК України).
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі (ст. 553 ЦК України).
Аналізуючи зміст положень вказаної статті   ЦК України   можна дійти висновку, що метою укладення договору поруки є отримання кредитором додаткових гарантій виконання зобов`язання за основним договором, оскільки у випадку невиконання основного зобов`язання боржником вказане зобов`язання підлягає виконанню поручителем.
За наведених обставин, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання.
Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника та кредитором боржника.
Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом (ст. 12 ЦК України).
Відповідно до ст. 509 ЦК України   зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За відплатним договором одна сторона зобов`язана, зокрема, вчинити на користь другої сторони певну дію (наприклад сплатити гроші), а друга сторона має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно   із ст. 554 ЦК України   у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Таким чином, порука - це забезпечення основного зобов`язання, яким може бути оплатний договір, а не самостійне оплатне зобов`язання, порука за своєю суттю не є таким зобов`язанням, за яким би здійснювалося відплатне відчуження, або передача майна.
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що факт відсутності відповідних майнових дій з боку ПАТ "ПУМБ" не передбачає недійсності забезпечувального зобов`язання, а тому у господарського суду відсутні підстави для визнання недійсними спірних угод з підстав неоплатності укладених боржником правочинів.
При цьому, місцевий господарський суд прийшов до правомірного висновку, що внаслідок укладених договору поруки № 2250-П від 10.06.2016р. та додаткової угоди № 10 від 06.06.2016р. до договору поруки № 7.6-27/П1 від 18.07.2008р., боржник не приймав на себе будь-яких нових зобов`язань поруки, оскільки порука боржника на момент укладення оскаржуваних договорів поруки вже була оформлена договорами поруки № 7.6-27/П1 від 18.07.2008р., № 11.03-272/пор від 01.04.2011р.      
В зв`язку з чим спростовуються доводи скаржника про те, що оспорювані правочини, укладені між ТОВ "Амстор" та АТ "ПУМБ" протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство ТОВ "Амстор", підлягають визнанню недійсними на підставі ст. 20 Закону про банкрутство як такі, за якими боржник як поручитель прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони – кредитора.
Крім цього, ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" не доведено відповідними доказами той факт, що саме в результаті укладення оспорюваних договорів боржник став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами стало неможливим.
Щодо доводів скаржника про те, що станом на 06.06.2016р. та 10.06.2016р.                         ОСОБА_1 не мав статусу виконавчого органу – директора ТОВ "Амстор", що є підставою для визнання недійсними спірних правочинів відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України колегія суддів апеляційного господарського суду враховує наступне. 
ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" звернулося до місцевого господарського суду в межах справи про банкрутство ТОВ "Амстор" із заявою про визнання недійсними правочинів в порядку   ст. 20 Закону про банкрутство, діючого на час спірних правовідносин. Вказаною нормою законодавства визначено перелік підстав за якими кредитор та арбітражний керуючий можуть звернутись до суду в межах справи про банкрутство із відповідною заявою про визнання недійсними правочинів боржника.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права чи охоронюваного законом інтересу. Отже, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до суду, а       зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується відповідна позовна вимога. Правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Матеріали справи свідчать про те, що 24.03.2021, тобто більш як через 1,5 роки з дня подання заяви та за один день до останнього судового засідання ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" було подано пояснення (в рамках розгляду заяви про визнання недійсними договорів), згідно з якими заявник послався на наявність іншої підстави для визнання недійсними договорів, а саме відсутність у ОСОБА_1 , як директора ТОВ "Амстор", повноважень на підписання договорів.
При цьому, ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" не було дотримано процесуального порядку подання відповідної заяви про зміну підстав заявлених вимог, не забезпечено можливість ознайомлення з ними на час проведення засідання суду інших учасників провадження у справі про банкрутство.
Враховуючи те, що ТОВ "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" у своїх поясненнях фактично зазначив нову підставу визнання недійсними договорів, яка не містилась у раніше поданій заяві та ґрунтується на порушенні загальних норм цивільного законодавства, суд першої інстанції правомірно не прийняв їх до уваги.
Інші доводи скаржника про порушення і неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення не отримали підтвердження, не спростовують обставин, на які послався  місцевий господарський суд. Водночас апеляційний господарський суд погоджується із доводами ліквідатора ТОВ "Амстор", ТОВ ФК "Авуар-Сервіс" та АТ "ПУМБ", викладеними у відзивах на апеляційну скаргу, як такими, що узгоджуються з обставинами справи та нормами матеріального і процесуального права.
3.4. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Звертаючись із апеляційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, як необхідної передумови для зміни чи скасування прийнятого ним судового рішення.
З урахуванням викладеного, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала місцевого господарського суду у даній справі має бути залишена без змін.
3.5. Розподіл судових витрат.
          Судові витрати за подання апеляційної скарги на підставі ст. ст. 129, 282 ГПК України  у зв`язку з відмовою в її задоволенні покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу. 
          Керуючись ст. ст. 275-282 ГПК України, апеляційний господарський суд

          ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГО-КОНСАЛТ" – залишити без задоволення.
          Ухвалу Господарського суду  Дніпропетровської області  від 25.03.2021р. у справі                   № 904/9795/16 – залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
          Повне судове рішення складено 12.08.2021

          Головуючий суддя                                                                       І.О. Вечірко
          Суддя                                                                                          Л.М. Білецька 
          Суддя                                                                                          Т.А. Верхогляд