ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

08 липня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 923/237/21	
Південно-західний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатир К.В., Філінюка І.Г.

при секретарі - Лук`ященко В.Ю.
за участю представників:
від позивача: не з`явився
від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Еколог”
на рішення господарського суду Херсонської області від 20.04.2021, суддя в І інстанції  Закурін М.К.,  повний текст якого складено 21.04.2021 в м. Херсоні
у справі № 923/237/21
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Еколог”
до відповідача: Генічеської міської ради 
про визнання права власності 
ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 Товариство з обмеженою відповідальністю “Еколог” звернулося до господарського суду Херсонської області з позовом до Генічеської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно – каналізаційну напірну станцію (КНС), загальною площею забудови 107 кв.м, що розташована на земельній ділянці площею 2500 кв.м. за адресою: Херсонська область, Генічеський район, с. Генічеська Гірка, вул. Набережна, 35.
В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на те, що рішенням Генічеської районної ради Херсонської області від 15.06.2004 № 163 ТОВ «Еколог» було визначено замовником робіт по проектуванню та будівництву очисних споруд для обслуговування оздоровчих закладів, розташованих на території 1-4 оздоровчих комплексів. На виконання цього рішення ТОВ «Еколог» була передана проектно-кошторисна документація з будівництва колекторно-насосних станцій та каналізаційних колекторів, яка датується 1978-1983р.р., зокрема і будівлі КНС напроти бази відпочинку «Мрія» за вказаною адресою. У 2008 році ДП «Придніпровська залізниця» виготовила робочий проект напірної каналізації господарчо-побутових стоків пансіонату «Запоріжжя» на Арабатській Стрілці, до складу якого увійшла і будівля КНС напроти бази відпочинку «Мрія». ДП «Придніпровська залізниця» мала право виступити підрядником частини робіт з будівництва напірного колектору від пансіонату «Запоріжжя», але у зв`язку з відсутністю коштів будівництво не було здійснено. 
Посилаючись на те, що згідно з ст. 876 ЦК України власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, а в силу п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією із підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, позивач на підставі ст. ст. 182, 319, 321, 238, 392 ЦК України просив задовольнити позов, оскільки 01.07.2020 державним реєстратором виконавчого комітету Щасливцевської сільської ради прийнято рішення про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна – будівлі каналізаційного напірного колектору, розташованого за вказаною адресою.
Рішенням господарського суду Херсонської області від 20.04.2021 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Судове рішення мотивовано встановленими по справі обставинами, на підставі яких суд дійшов висновків, що: 
- спірне майно підлягає сприйняттю як нерухоме майно, але така характеристика не означає, що по завершенні його будівництва забудовник автоматично набуває право власності (або інше право) на нього, оскільки відповідні права підлягають державній реєстрації за наслідками введення його в експлуатацію;
- замовником проектних робіт виступала Придніпровська залізниця з метою подальшого будівництва об`єкту для  пансіонату «Запоріжжя», а позивач був лише підприємством, яке встановлювало технічні умови такого будівництва;
- позивач не мав юридичного статусу «замовника» підрядних робіт з будівництва напірної каналізації через відсутність укладеного з ним договору підряду;
- надання позивачу статусу «замовника будівництва» за рішенням Генічеської районної ради не впливає на проведене будівництво іншою особою, а тому він не набув статусу «замовника» у розумінні статті 876 ЦК України та не є власником такого будівництва;
- для визначення позивача як особи, яка набула право власності на спірне майно, з огляду на те, що воно є нерухомим майном, потребується доведення фактів: будівництва майна, зв`язок позивача з будівництвом, законність будівництва з відповідними наслідками введення його в експлуатацію; проте  ним не надано доказів виділення земельної ділянки під будівництво, надання дозволу на виконання  робіт з будівництва, введення майна в експлуатацію, а тому не доведено набуття права власності на спірне майно;
- ключовим у застосуванні статті 392 ЦК України, як правової підстави для захисту порушених прав, є визначення факту належності спірного майна на праві власності особі, чиї права порушені, невизнанням відповідного права іншою особою; 
- проте у даному спорі позивач не підтвердив набуття права власності на майно, а тому відповідна підстава відсутня.           З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами набуття права власності на спірне майно, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
ТОВ “Еколог” у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Скаржник вважає оскаржуване рішення прийнятим з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи та порушенням норм матеріального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що суд надаючи оцінку статусу спірного майна як нерухомого, в порушення ч.2 ст.237 ГПК України вийшов за межі позовних вимог, оскільки предметом спору є визнання права на спірне майно. Суд надав оцінку обставинам, які не є предметом спору, не оспорювались сторонами, внаслідок чого застосував норму ст.182 ЦК України, яка не підлягає застосуванню у даному спорі.
Суд неправильно тлумачив закон, оскільки ст.875 ЦК України і викладені судом висновки визначають права та обов`язки підрядника за договором укладеним між Замовником робіт і підрядником робіт, і ніяким чином не впливає на права Замовника на об`єкт будівництва у разі відсутності такого договору. Отже суд першої інстанції дійшов невірних висновків у зв`язку неправильним тлумаченням закону (ст.875 ЦК України).
Суд не застосував Закону України «Про державні закупівлі», який підлягав застосуванню. Висновки суду щодо самочинного будівництва, відсутності відведеної земельної ділянки для будівництва спростовуються п.27 ст.1 Закону України «Про державні закупівлі», так як до складу робіт, які виконує Замовник входить розширення, реконструкція, капітальний ремонт та реставрація існуючих об`єктів і споруд виробничого та невиробничого призначення.
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що у ТОВ «Еколог» відсутні права на спірне майно, у зв`язку з чим не надав оцінку діям відповідача щодо визнання майна безхазяйним. Відповідно до ст.395 ЦК України у ТОВ «Еколог» є речове право на спірне майно і це право підлягає захисту у відповідності до ст.396 ЦК України відповідно до положень глави 29 цього кодексу.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Про день, час і місце розгляду справи сторони в порядку передбаченому ст. ст. 120, 121 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте не скористалися наданим законом правом на участь своїх представників в засіданні суду.
Оскільки матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, а частиною 12 ст. 270 ГПК передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представників сторін за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Як вбачається з матеріалів справи, предметом даного спору є вимога ТОВ “Еколог” до Генічеської міської ради про визнання права власності на каналізаційну напірну станцію (КНС), загальною площею забудови 107 кв.м, що розташована на земельній ділянці площею 2500 кв.м. за адресою: Херсонська область, Генічеський район, с. Генічеська Гірка, вул. Набережна, 35.
Підставами для визнання за ним права власності на спірну каналізаційну напірну станцію позивач вказує наступні обставини: рішенням Генічеської районної ради Херсонської області від 15.06.2004 № 163 ТОВ «Еколог» було визначено замовником робіт по проектуванню та будівництву очисних споруд для обслуговування оздоровчих закладів, розташованих на території 1-4 оздоровчих комплексів. На виконання цього рішення ТОВ «Еколог» була передана проектно-кошторисна документація з будівництва колекторно-насосних станцій та каналізаційних колекторів, яка датується 1978-1983р.р., зокрема і будівлі КНС напроти бази відпочинку «Мрія» за вказаною адресою. У 2008 році ДП «Придніпровська залізниця» виготовила робочий проект напірної каналізації господарчо-побутових стоків пансіонату «Запоріжжя» на Арабатській стрілці, до складу якого увійшла і будівля КНС напроти бази відпочинку «Мрія». ДП «Придніпровська залізниця» мала право виступити підрядником частини робіт з будівництва напірного колектору від пансіонату «Запоріжжя», але у зв`язку з відсутністю коштів будівництво не було здійснено. 
Посилаючись на те, що згідно з ст. 876 ЦК України власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, а в силу п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією із підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміні або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, позивач на підставі ст. ст. 182, 319, 321, 238, 392 ЦК України просив задовольнити позов, оскільки 01.07.2020 державним реєстратором виконавчого комітету Щасливцевської сільської ради прийнято рішення про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна – будівлі каналізаційного напірного колектору, розташованого за вказаною адресою.
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд керувався приписами ст. ст. 181, 182, 317, 321, 331, 376, 392, 875, 876 ЦК України, ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що спірне майно є нерухомим майном, але така характеристика не означає, що по завершенні його будівництва забудовник автоматично набуває право власності (або інше право) на нього, оскільки відповідні права підлягають державній реєстрації за наслідками введення його в експлуатацію. Замовником проектних робіт виступала Придніпровська залізниця з метою подальшого будівництва об`єкту для  пансіонату «Запоріжжя», а позивач був лише підприємством, яке встановлювало технічні умови такого будівництва. Позивач не мав юридичного статусу «замовника» підрядних робіт з будівництва напірної каналізації через відсутність укладеного з ним договору підряду.  Надання позивачу статусу «замовника будівництва» за рішенням Генічеської районної ради не впливає на проведене будівництво іншою особою, а тому він не набув статусу «замовника» у розумінні статті 876 ЦК України та не є власником такого будівництва. Для визначення позивача як особи, яка набула право власності на спірне майно, потребується доведення фактів: будівництва майна, зв`язок позивача з будівництвом, законність будівництва з відповідними наслідками введення його в експлуатацію, проте ним не надано доказів виділення земельної ділянки під будівництво, надання дозволу на виконання  робіт з будівництва, введення майна в експлуатацію, а тому не доведено набуття права власності на спірне майно. Ключовим у застосуванні статті 392 ЦК України, як правової підстави для захисту порушених прав, є визначення факту належності спірного майна на праві власності особі, чиї права порушені, невизнанням відповідного права іншою особою. Проте у даному спорі позивач не підтвердив набуття права власності на майно, а тому відповідна підстава відсутня. З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами набуття права власності на спірне майно, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Колегія суддів погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заявленого ТОВ «Еколог» позову, з огляду на таке.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Отже, за правилами статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.
Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України щодо визнання права власності є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. 
Захист права власності шляхом його визнання у судовому порядку можливий за наявності одночасно двох умов: по – перше, підтвердження у судовому порядку своїх прав на майно, шляхом подання належних і достатніх доказів, які достеменно підтверджують факт набуття права власності на законних підставах, і, по – друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності позивача.
Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь – які інші докази, що підтверджують приналежність позивачу спірного майна. Відтак, до предмета доказування за позовом про визнання права власності входить встановлення цивільно – правових підстав набуття позивачем права власності на спірне майно.
Таким чином, враховуючи, що відповідно до статті 328 Цивільного кодексу набуття права власності – це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. 
Право власності як і будь-яке інше суб`єктивне право виникає при наявності певних юридичних фактів, конкретних життєвих обставин, з якими закон пов`язує виникнення права власності на конкретне майно у певних осіб. Підстави виникнення права власності поділяються на первісні та похідні. До первісних підстав відносяться ті способи, за якими право власності виникає на річ вперше або незалежно від волі попередніх власників: новостворене майно (ст. 331), переробка речі (ст. 332), привласнення загальнодоступних дарів природи (ст. 333), безхазяйна річ (ст. 335), набуття права власності на рухому річ, від якої власник відмовився (ст. 336), знахідка (ст. 338), бездоглядна домашня тварина (ст. 341), скарб (ст. 343), набувальна давність (ст. 344), викуп пам`ятки історії та культури (ст. 352), реквізиція (ст. 353), конфіскація (ст. 354). До похідних відносяться ті підстави, за якими право власності на річ виникає за волею попереднього власника (цивільні правочини, спадкування за законом і за заповітом).
Водночас судом не встановлено жодних з вище перелічених підстав набуття позивачем права власності на спірну каналізаційну напірну станцію (КНС), загальною площею забудови 107 кв.м, що розташована на земельній ділянці площею 2500 кв.м. за адресою: Херсонська область, Генічеський район, с. Генічеська Гірка, вул. Набережна, 35.
Частиною першою статті 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 ГПК України).
За умовами статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.
Обов`язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.
Разом з тим, належних доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що спірне майно є власністю позивача, останнім до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься.
Так, як вбачається з матеріалів справи, з «Техніко-робочого проекту капітального ремонту зовнішніх каналізаційних мереж пансіонату «Запоріжжя» (матеріали по відводу землі) від 1983 року (т. 2, а.с. 130-200, т. 3, а.с. 1-44), виготовленого Проектно-дослідним інститутом на залізницях Одеської, Молдавської та Придніпровської «Днепрожелдорпроект», випливає, що об`єктом проектування є відведення земельних ділянок під будівництво насосних станцій та трас напірної і самостічної каналізації (т. 2, а.с. 132). Замовником цього проекту є Запорізьке відділення Придніпровської залізниці (т. 2, а.с. 141). Оплата проектних робіт буде виконуватися за рахунок доходів основної діяльності (т. 2, а.с. 142). Предметом архітектурно-планового завдання є розміщення на ділянці насосних станцій та колектору каналізації (т. 2, а.с. 152). За висновком по відбору і відведенню земельної ділянки під будівництво від 15.03.1977 № 19 земельна ділянка придатна для будівництва колектору каналізації (т. 2, а.с. 158). За висновком по проекту будівництва від 04.08.1982 № 49 проект капітального будівництва зовнішніх мереж каналізації пансіонату «Запоріжжя» погоджений санепідемстанцією (т. 2, а.с. 176). 
Рішенням Генічеської районної ради Херсонської області № 163 від 15.06.2004 «Про виконання рішення VІІІ сесії районної ради ХХІV скликання від 25.06.2003 № 86 «Про комплексу програму розвитку курортно-рекреаційного комплексу та туризму в Генічеському районі до 2010 року» визначено першочерговими пріоритетними напрямками роботи по виконанню програми на 2004-2005 роки забезпечення безумовного виконання п. 54 Комплексної програми по будівництву очисних споруд на Арабатській Стрілці, визначивши за домовленістю замовником робіт по проектуванню та будівництву очисних споруд для обслуговування оздоровчих закладів, розташованих на території 1 – 4 оздоровчих комплексів та с. Генгірка - ТОВ «Еколог» (пункт 3.6), (т. 1, а.с. 9-12).
За результатами наради при голові Генічеської районної державної адміністрації, були прийняті рішення, оформлені протоколом від 07.02.2008, продовжити проектування каналізаційного колектору на території Арабатської Стрілки, як єдиного цілісного комплексу з розбивкою її на три ланки. Державне підприємство «Придніпровська залізниця» має право виступити підрядником частини будівництва напірного колектору від пансіонату «Запоріжжя» до очисних споруд ТОВ «Еколог». Державному підприємству «Придніпровська залізниця» отримати нові технічні умови від ТОВ «Еколог» (т. 1, а.с. 37-39).
Як вбачається з Робочого проекту «Напірна каналізація господарчо-побутових стоків пансіонату «Запоріжжя» на Арабатській Стрілці» (т. 1, а.с. 13-200, т. 2, а.с. 1-129), виготовленого Державним регіональним проектно-вишукувальним інститутом «Дніпродіпроводгосп» у 2008 році на підставі договору з ДП «Придніпровська залізниця», його метою є відновлення збудованих у 80-х роках по проекту інституту «Днепрожелдорпроект» «Строительство внеквартальных инженерных сетей к пионерским лагерям на Арабатской Стрелке» каналізаційних споруд (КНС і напірний колектор), по яким мають відводитися стоки на очисні споруди ТОВ «Еколог», для чого є необхідним відновлення не добудованої каналізаційної насосної станції, розташованої біля пансіонату «Запоріжжя».
Предметом проектування є будівництво нового напірного каналізаційного колектору пансіонату «Запоріжжя» та реконструкція каналізаційної насосної станції (КНС), розташованої на території пансіонату «Мрія», з метою подальшого транспортування стічних вод на очисні споруди ТОВ «Еколог» (розділи 3 та 5.1.) (т. 1, а.с. 18, 22),  
При цьому, згідно з технічними умовами № 14 на транспортування, прийом та очищення стічних вод від пансіонату «Запоріжжя» Придніпровської залізниці, які є додатком до цього проекту, ТОВ «Еколог» гарантувало прийом і очищення стічних вод від пансіонату «Запоріжжя» при виконанні визначених умов, а Придніпровська залізниця проводить оплату послуг з очищення стічних вод за тарифами, що діють в ТОВ «Еколог» на момент надання послуг у встановленому ним порядку.(т. 1, а.с. 36).
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 234172768 від 25.11.2020, на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Щасливцевської сільської ради Генічеського району Херсонської області № 52853960 від 26.06.2020 до Реєстру внесені відомості про взяття на облік «будівлі каналізаційного напірного колектора – А, споруди (огорожа) - № 1, які знаходяться за адресою: с. Генічеська Гірка, вул. Набережна, 35, як безхазяйного майна (запис № 18582 від 01.07.2020) (т. 3, а.с. 46-48). 
30.11.2020 ТОВ «Еколог» звернулося до Щасливцевської сільської ради з заявою № 112, в якій посилаючись на те, що воно є власником будівлі каналізаційного напірного колектору по  вул. Набережна, 35 в с. Генічеська Гірка Генічеського району, Херсонської області, виклало прохання скасувати рішення Щасливцевської сільської ради від 12.06.2020 № 2317 про визнання цієї будівлі безхазяйним майном.
У відповідь на це звернення Щасливцевська сільська рада листом від 08.12.2020 повідомила ТОВ «Еколог» про те, що станом на 02.12.2020 зазначене нерухоме майно є безхазяйним, оскільки до сільської ради не надходило жодних правовстановлюючих документів на нього, тому для розгляду заяви по суті ТОВ «Еколог» необхідно надати до сільської ради правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно.
Колегія суддів враховує, що обставиною, яка визнається обома сторонами, а тому в силу  частини 1 статті 75 ГПК України не підлягає доказуванню, в результаті проведення адміністративно-територіальної реформи територіальна громада сіл Щасливцеве, Генічеська Гірка та селища Приозерне є розформованою шляхом її включення до сформованої Генічеської міської територіальної громади, а її представницький орган місцевого самоврядування – Щасливцевська сільська рада втратила повноваження і перебуває в процесі ліквідації як юридична особа та її правонаступником є Генічеська міська рада. 
Статтею 181 ЦК України визначено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Спірна каналізаційна напірна станція,  загальною площею забудови 107 кв.м., по своїй суті, розташуванню, функціональному призначенню нерозривно пов`язана із землею, у зв`язку з чим її переміщення є неможливим без її знецінення та зміни її цільового призначення, а тому є нерухомим майном. 
Проте, наявність характеристики майна як нерухомого не означає, що по завершенні його будівництва забудовник автоматично набуває право власності (або інше речове право) на нього, оскільки за статтею 182  ЦК України відповідні права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації. 
Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.
Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.
Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).
Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Частиною 2 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у разі якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.
Разом з тим, згідно з статтею 876 ЦК України, яка вказана позивачем правовою підставою заявлених позовних вимог, власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.
Але такі положення нерозривно пов`язані із наявністю правовідносин підряду, які виникають на підставі договору будівельного підряду, тобто правочину, та не можуть виникати за наслідками прийняття органом місцевого самоврядування рішення про визнання тієї чи іншої особи замовником будівництва.
Частиною 1 статті 875 ЦК України визначено, що за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.
Судом установлено, що замовником проектної документації з будівництва напірної каналізації господарчо-побутових стоків пансіонату «Запоріжжя» на Арабатській Стрілці», виготовленої Державним регіональним проектно-вишукувальним інститутом «Дніпродіпроводгосп» у 2008 році, було ДП «Придніпровська залізниця», а позивач видавав лише технічні умови на транспортування, прийом та очищення стічних вод від пансіонату «Запоріжжя» Придніпровської залізниці, та гарантував прийом і очищення стічних вод при виконанні визначених ним умов.
Під час розгляду даної справи по суті  судом першої інстанції установлено, що  договір підряду на будівництво спірної КНС позивачем не укладався, збудований об`єкт будівництва йому не передавався від забудовника та грошові кошти як замовник він не сплачував, а також не був його фактичним забудовником.
За таких обставин, вірним є висновок місцевого суду про те, що позивач не мав юридичного статусу «замовника» підрядних робіт з будівництва КНС, оскільки не був їх замовником через відсутність укладеного з ним договору підряду. При цьому, надання йому статусу «замовника робіт по проектуванню та будівництву очисних споруд за домовленістю» за рішенням Генічеської районної ради № 163 від 15.06.2004 ніяким чином не впливає на проведене будівництво іншою особою. 
Відтак, позивач не набув статусу «замовника» об`єкта будівництва у розумінні статті 876 ЦК України, а тому він не є власником такого будівництва.
Станом на час розроблення проекту будівництва напірної каналізації (2008 рік) порядок надання дозволів на початок будівництва регулювався «Положенням про державний архітектурно-будівельний контроль», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.1993 № 255, згідно з яким, зокрема, Держархбудінспекція  та її територіальні органи виконують функцію (серед інших) видачі замовникам (забудовникам) та реєстрацію в установленому порядку  дозволів на виконання робіт з нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування об`єктів містобудування, розширення та технічного переоснащення підприємств  (пункт 3).
Таким чином, належним і допустимим доказом правомірності будівництва є дозвіл на виконання  робіт з будівництва, який у позивача відсутній.
Станом на час розроблення проектної документації на будівництво напірної каналізації (2008 рік) порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів регулювався «Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2004 № 1243, за змістом якого:
- прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до  експлуатації   об`єктів нового будівництва,  реконструкції, капітального ремонту будівель і споруд (у тому числі інженерних мереж та споруд) до затвердженої в установленому порядку проектної документації (абзац 2 пункту 1),
- для пред`явлення  закінченого будівництвом  об`єкта державній приймальній  комісії  відповідно утворюється робоча комісія (пункт 5),
- на підставі проведеної перевірки робоча комісія визначає готовність закінченого   будівництвом об`єкта до пред`явлення державній приймальній комісії; результати перевірки оформляються актами (пункт 9), 
- замовник зобов`язаний після підписання акта робочої комісії  звернутися  до органу  виконавчої  влади  чи органу місцевого самоврядування з пропозицією щодо утворення державної приймальної комісії; орган виконавчої влади чи орган місцевого  самоврядування зобов`язаний утворити державну приймальну комісію (пункт 13),
- підготовку акта про прийняття в експлуатацію  закінченого будівництвом  об`єкта для підписання членами державної приймальної комісії забезпечує замовник (пункт 16),
- замовник,  генеральний  підрядник  разом  із  генеральним проектувальником подають державній приймальній комісії проектну та виробничу документацію,  пред`являють виконані будівельно-монтажні роботи, змонтоване технологічне  обладнання та документальне підтвердження відповідності виконаних робіт  вихідним  даним  на проектування об`єкта  (пункт 19),
- за  результатами  роботи  державної  приймальної  комісії складається   акт   про   прийняття в  експлуатацію  закінченого будівництвом об`єкта; акт підлягає  затвердженню органом виконавчої влади  чи органом місцевого самоврядування, що утворив цю комісію, та реєструється в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, яка видала дозвіл на виконання будівельних робіт (пункт 27).
Отже, документом, який підтверджує введення збудованого об`єкту в експлуатацію є затверджений та зареєстрований у встановленому порядку акт державної приймальної комісії, який у позивача також відсутній.
Водночас, провівши системний аналіз наведених правових норм можна дійти висновку, що стаття 876 Цивільного кодексу України щодо визначення замовника власником об`єкта будівництва застосовується лише у взаємозв`язку зі статтею 331 цього Кодексу щодо вимоги обов`язкової наявності права власності або права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться нерухоме майно. В інших випадках відповідно до статті 376 Цивільного кодексу України такі об`єкти будівництва та інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, а особа яка його здійснила не набуває права власності на нього.
Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України, в редакції станом на час виготовлення проекту будівництва напірної каналізації (2008 рік), документами, що посвідчували право на земельну ділянку були державний акт на право власності або право постійного користування земельною ділянкою, а також договір оренди – у випадку оренди земельної ділянки.
Разом з тим, позивачем не доведено належними та допустимими доказами надання йому земельної ділянки для будівництва спірної КНС, оскільки наданий до суду проект по відводу земельної ділянки не вказує на сам факт прийняття належним уповноваженим органом рішення про відведення земельної ділянки у користування як позивачу, так і ДП «Придніпровська залізниця».
За таких обставин, позивачем не спростовані твердження відповідача про самочинність будівництва спірного об`єкта.
Таким чином, судом апеляційної інстанції на підставі ретельної правової оцінки наявних у справі доказів, поданих сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень, з достовірністю установлено, що позивач ніколи не набував право власності на спірну КНС, а тому останній, не будучи власником спірного нерухомого майна, й не має права вимагати визнання за ним права власності на нього.
За таких встановлених судом апеляційної інстанції обставин даної справи правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірну КНС відсутні.
Також, колегія суддів відзначає, що в силу приписів ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути заявлений до особи, яка оспорює або не визнає таке право власника, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності, а такі факти порушення чи заперечення прав позивача відповідачем в матеріалах справи – відсутні, оскільки останній право власності на спірне майно  не оспорював та не заявляв претензій до позивача.
З наявних у матеріалах справи документів не вбачається порушення Генічеською міською радою прав позивача як власника майна, оскільки позивачем не було надано жодних доказів того, що вказане право власності на майно оспорюється або не визнається відповідачем, а викладене у листі від 08.12.2020 прохання надати йому правовстановлюючі документи на спірне нерухоме майно, не свідчить про існування відповідного спору.
Також, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що статтею 392 ЦК України передбачено захист прав існуючого власника, право власності якого не визнається або оспорюється іншою особою, в той час як позивач у спорі про визнання права власності на спірну КНС, звертається до суду з метою набуття права власності на таке майно, тобто визнання в судовому порядку права власності на річ за загальним правилом є способом захисту наявного цивільного права, а не підставою для його виникнення. 
          Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні і місцевий господарський суд прийняв законне  та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.
Викладене в апеляційній скарзі твердження скаржника про вихід суду за межі позовних вимог в порушення ч. 2 ст. 237 ГПК України є безпідставним, оскільки визначення судом статусу спірного майна як нерухомого входить до предмета доказування у справі.
Не заслуговують на увагу також безпредметні посилання скаржника в обґрунтування вимог апеляційної скарги на неправильне тлумачення судом ст.875 ЦК України, яка регулює предмет договору будівельного підряду, оскільки у даному випадку позивач не є замовником об`єкта будівництва. 
Помилковими слід визнати також доводи скаржника про не застосування судом Закону України «Про державні закупівлі», який підлягав застосуванню, оскільки цей Закон визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад, а його метою є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції. Отже вказаний Закон не регулює правовідносини між сторонами і не підлягає застосуванню при вирішенні даного спору.
Доводи апеляційної скарги наведених висновків не спростовують та не впливають на них, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального права. 
Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.
Місцевим господарським судом при прийнятті рішення було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, взято до уваги інтереси учасників справи та почуто їх, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції.
Згідно зі статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58). 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.
Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених апеляційним судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.                   
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги. 
Враховуючи викладене та беручи до уваги унормовані статтею 269 ГПК України межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку  ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 3405грн. покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Херсонської області від 20 квітня 2021 року у справі № 923/237/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Еколог” - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повна постанова складена 09.07.2021.

Головуючий  суддя:                                                                      Бєляновський В.В.

          Судді:                                                                                    Богатир К.В.

                                                                                                         Філінюк І.Г.