ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/9256/21                                                                                            Суддя (судді) першої інстанції: Іщук І.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  08 вересня 2021 року                                                                                          м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                                                         Єгорової Н.М.,
суддів                                                                      Сорочка Є.О., Федотова І.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Старшого державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Боголей Ірини Юріївни про визнання протиправними та скасування постанов, -

ВСТАНОВИЛА :
У квітні 2021 ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Старшого державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Боголей І.Ю., в якому просила визнати протиправними та скасувати:
- постанову від 22 квітня 2020 року ВП№ 52579431 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 579122,72 грн;
- постанову від 23 квітня 2020 року ВП№ 61910302 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови від 22 квітня 2020 року ВП№ 52579431.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми, яка підлягає стягненню. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримав висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, та просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на виконанні у Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 52579431 по виконанню виконавчого листа, виданого Печерським районним судом міста Києва від 21 квітня 2010 року № 2-387-1/10.
Постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Рудиком В.В. від 07 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження № 52579431 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "ОТП Банк" суму в розмірі 213789,04 дол. США та 1820,00 грн.
В подальшому відповідачем були винесені наступні постанови:
- постанова від 15 травня 2017 року ВП№ 52579431 про арешт майна боржника;
- постанова від 27 травня 2017 року ВП№ 52579431 про арешт коштів боржника;
- постанова від 02 серпня 2017 року ВП№ 52579431 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника;
- постанова від 22 вересня 2017 року ВП№ 52579431 про розшук майна боржника;
- постанова від 20 березня 2019 року ВП№ 52579431 по арешт коштів боржника;
- постанова від 29 травня 2019 року ВП№ 52579431 про зміну (доповнення) реєстраційних даних;
- постанова від 20 грудня 2019 року ВП№ 52579431 по стягнення виконавчого збору.
Разом з тим, у зв`язку з надходженням заяви від стягувача Акціонерного товариства "ОТП Банк" про повернення виконавчого документа стягувачу, а саме виконавчого листа від 21 квітня 2010 року № 2-387-1/10, виданого Печерським районним судом міста Києва, про стягнення з боржника, яким є ОСОБА_1 , заборгованості у розмірі 213789,04 доларів США та 1820,00 грн на користь ПАТ "ОТП Банк" на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до постанови від 22 квітня 2020 року ВП№ 52579431 відповідачем стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 579122,72 грн.
Постановою старшого державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Баголей І.Ю. від 22 квітня 2020 року ВП№ 52579431 повернуто виконавчий документ стягувачу. Вказаною постановою також припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Постанову про стягнення виконавчого збору ВП№ 52579431 від 22 квітня 2020 року винесено в окреме виконавче провадження.
На підставі постанови від 22 квітня 2020 року ВП№52579431 про стягнення виконавчого збору старшим державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Баголей І.Ю. відкрито виконавче провадження № 61910302 з виконання вказаної постанови стосовно стягнення виконавчого збору у розмірі 579122,72 грн.
Позивач в обґрунтування протиправності постанов старшого державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Баголей І.Ю. від 22 квітня 2020 року ВП№ 52579431 про стягнення виконавчого збору у розмірі 579122,72 грн та від 23 квітня 2020 року ВП№ 61910302 про відкриття виконавчого провадження зазначив про те, що вони винесені з порушенням Закону України "Про виконавче провадження", оскільки виконавче провадження № 52579431 було відкрито 07 жовтня 2016 року, тобто на момент, коли діяла інша редакція Закону України "Про виконавче провадження" з іншими правилами визначення розміру виконавчого збору.
Таким чином, позивач, вважаючи постанову про стягнення виконавчого збору від 22 квітня 2020 року в рамках виконавчого провадження № 52579431 та постанову про відкриття виконавчого провадження від 23 квітня 2020 року № 61910302 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору протиправними та такими, що порушують її права та інтереси, звернулась з даним позовом до суду
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець приймаючи спірну постанову не врахував принципу пропорційності, спрямованого на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 1 Закону №1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно ч. 1 ст. 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Приписи ч. 1 ст. 28 Закону №606, положення якого були чинними на момент відкриття виконавчого провадження ВП №52579431, визначали, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 25 Закону № 606 у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.
За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 27 Закону №1404 виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Відповідно до ч. 5 ст. 27 Закону №1404 виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Пунктом 1 частини 1 статті 37 Закону № 1404 передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Положеннями ч. 3 ст. 40 Закону №1404 регламентовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Порівняльний аналіз положень ст. 28 Закону №606, який був чинний на час відкриття виконавчого провадження, та приписів ст. 27 Закону №1404 у редакції, яка діяла на момент винесення спірної у цій справі постанови, свідчить, що база обрахунку виконавчого збору становила 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова від 22 квітня 2020 року ВП№ 52579431 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 579122,72 грн. прийнята у відповідності до положень Закону № 606.
Судова колегія звертає увагу, що на час прийняття оскаржуваної постанови від 22 квітня 2020 року чинним нормативно-правовим актом, який регулював спірні правовідносини, був Закон № 1404.
У свою чергу, відповідно до п. п. 5, 6 та 7 розд. XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404 виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.
Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Отже, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 1404 врегульований порядок вчинення саме «виконавчих дій», а не «виконавчого провадження», і тому кожна окрема виконавча дія завершується відповідно до того закону, в період дії якого вона розпочата.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 640/21075/19.
Матеріали справи свідчать, що на момент подання стягувачем заяви про повернення виконавчого документу діяли «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404, а тому оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору була прийнята у відповідності до ст. 28 Закону № 606.
При цьому судовою колегією звертається увага на те, що у справі відсутні докази, що ОСОБА_1 скористалася своїм правом на добровільне виконання рішення, а тому здійснені державним виконавцем заходи та вчинені ним в межах виконавчого провадження дії у період з відкриття виконавчого провадження до повернення виконавчого документу стягувачу фактично є діями з примусового виконання рішення суду у виконавчому провадженні ВП № 52579431.
Наведений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 160/520/19.
Крім того, колегія суддів зауважує, що системний аналіз вищевикладених правових норм свідчить про те, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження останній повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. При цьому, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання. Тобто фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень, не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 480/1558/19  та від 31 травня 2021 року у справі 160/7321/19.
Відповідно до ч. 9 ст. 27 Закону № 1404 виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції і не заперечується позивачем, останнім ним не було фактично виконано зобов`язання, визначені у постанові 07 жовтня 2016 року у виконавчому провадженні № 52579431 по виконанню виконавчого листа, виданого Печерським районним судом міста Києва від 21 квітня 2010 року № 2-387-1/10.
З урахуванням наведених обставин і правового регулювання спірних відносин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач, приймаючи спірну постанову, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України.
Доводи суду першої інстанції про те, що обов`язковою умовою стягнення виконавчого збору в рамках виконавчого провадження є саме фактичне примусове стягнення суми коштів, є необґрунтованими, оскільки позивач посилається на правові норми Закону №1404 у редакції, яка була чинною до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року № 2475-VIII (далі - Закон № 2475).
Разом з тим, Законом № 2475 внесено зміни до Закону № 1404, зокрема, у статті 27 у частині другій слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».
Крім того, колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18, оскільки постанова про стягнення виконавчого збору в цій справі була прийнята до внесення змін до статті 27 Закону № 1404-VІІІ.
Доводи позивача щодо можливого подвійного стягнення з нього виконавчого збору, на переконання суду апеляційної інстанції, є необгрунтованими, оскільки частинами 6, 8 статті 27 Закону № 1404 визначено, що у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання. Під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржувану постанову прийнято у межах повноважень відповідача та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати.
Керуючись ст. ст. 240, 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів,-
                                                            ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 березня 2021 року - скасувати.
Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Старшого державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Боголей Ірини Юріївни про визнання протиправними та скасування постанов - відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                  Н.М. Єгорова  

Судді                                                                                           Є.О. Сорочка

                                                                                                     І.В. Федотов