Дата документу 04.08.2021 Справа № 333/2567/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №333/2567/21 Головуючий у 1-й інстанції: Кулик В.Б.
Провадження №22-ц/807/2426/21   Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року                                                                        м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,  Бєлової А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Комунарського районного суду м. Запоріжжя про порушення конституційних прав, - 

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Комунарського районного суду м. Запоріжжя про порушення конституційних прав.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтовує тим, що в провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово – комунальних послуг.

При детальному ознайомленні з матеріалами справи, встановлено, що один з додатків до позовної заяви, а саме: розрахунок ціни позову, складено з використанням російської мови. Припис про необхідність використання в документі російської мови та переклад, відсутні.

Вважає, що прийнявши до розгляду документацію з частковим використанням російської мови, Комунарський районний суд м. Запоріжжя прямо порушив права і свободи ОСОБА_1 , закріплені Конституцією України.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд:

Визнати дії Держави Україна в особі Комунарського районного суду м. Запоріжжя такими, що порушують конституційні права ОСОБА_1 .
Встановити рівень впливу російської ворожої агітації на посадових осіб Комунарського районного суду м. Запоріжжя та визначити ступінь причетності голови Комунарського районного суду м. Запоріжжя до порушення конституційних прав і свобод ОСОБА_1 .
Стягнути з Держави Україна в особі Комунарського районного суду м. Запоріжжя на користь ОСОБА_1 завдану моральну (немайнову) шкоду в розмірі 1500000.00 грн.
Судові витрати по справі покласти на Державу Україна в особі Комунарського районного суду м. Запоріжжя.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2021 року, відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Комунарського районного суду м. Запоріжжя про порушення конституційних прав.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції,  ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, просив скасувати ухвалуКомунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2021 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали було обмеженого його право доступу до справедливого правосуддя у розумні терміни. Відмова у відкритті провадження порушує його право на отримання відшкодування шкоди, завданої йому незаконними діями суду та доступу до правосуддя взагалі, яка повинна бути відшкодована Державою Україна. Суд не мав права відмовляти у відкритті провадження у справі, оскільки позови такого характеру розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило.

Заслухавши суддю - доповідача, учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства ( п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України).

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтовує тим, що в провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває справа за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг та частина додатків до позовної заяви викладена російською мовою. Таким чином Комунарський районний суд м. Запоріжжя, прийнявши до розгляду документацію з частковим використанням російської мови, прямо порушує права і свободи ОСОБА_1 , чим йому завдано моральної шкоди, яка повинна бути відшкодована державою Україна в особі Комунарського районного суду м. Запоріжжя відповідно до статті 56 Конституції України.

У частині першій статті 19 ЦПК України зазначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 "Про незалежність судової влади" зазначено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд, згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 "Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів" вказано, що суди та судді при розгляді ними цивільних,господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

У статтях 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись в порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності суддів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Аналіз зазначених положень свідчить про те, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з розглядом конкретної справи, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності суддів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року « Про незалежність судової влади» виключне право перевірки законності та обгрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальнимм законодавством.

Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за виняком випадків злочинного наміру або грубої недбалості ( пункт 66 Рекомендацій СМ/Rес ( 2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам- членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки) .

Конституційний Суд України у своєму рішенні № 2-рп/2011 від 11 березня 2011 року зазначає, що давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи може лише апеляційна і касаційна інстанції при перегляді судових рішень.

Як вбачається із підстав та предмету позовної заяви, ОСОБА_1 не згодний саме з процесуальними діями судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя в провадженні якого перебуває справа № 333/6667/20 за позовом Концерну « Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, пов`язаних із прийняттям додатку до позовної заяви, а саме розрахунку ціни позову, складеного з використанням російської мови, а припис про необхідність використання в документі російської мови відсутній, переклад відсутній, що на думку позивача, порушує його права і свободи закріплені в Конституції України, а дії Комунарського районного суду м. Запоріжжя мають ознаки кримінального правопорушення, запобігання якому передбачено ч. 4 ст. 382 КК України.

У зв`язку із вищевикладеним, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Враховуючи предмет позову, з яким позивач звернувся до суду, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Комунарського районного суду м. Запоріжжя про порушення конституційних прав, не може бути предметом розгляду суду в визначеному позивачем порядку, оскільки вирішення питання про наявність чи відсутність ознак протиправності в діях та рішеннях судді при здійсненні ним правосуддя в іншій справі має вирішуватись шляхом оскарження такого рішення до суду вищої інстанції в порядку, визначеному процесуальнитм законодавством. 

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 вказаної Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі "Peretyaka v. Ukraine" від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, §33).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Вказані висновки відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постановах від 3 квітня 2018 року у справі № 820/5586/16, від 13 березня 2018 року у справі № 800/554/17, від 22 березня 2018 року у справі № П/9901/135/18, від 24 квітня 2018 року у справі № 800/404/17, від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що метою цієї позовної заяви є захист конституційного права, встановленого ст. 56 Конституції України, щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними протиправними діями посадових службових осіб (суддів) судової гілки влади, захистити це його право у суді, як це передбачено ст. 55 Конституції України.  

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2021 року у цій справі,залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 06 серпня 2021 року.

Головуючий, суддя         Суддя         Суддя
Подліянова Г.С.         Гончар М.С.         Маловічко С.В.