П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/3240/21 
                                                            Головуючий суддя 1-ої інстанції - Романченко Є.Ю.  
Суддя-доповідач -  Матохнюк Д.Б.   
21 вересня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Матохнюка Д.Б. 
суддів:  Шидловського В.Б.  Боровицького О. А. , 
розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнаня дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії, 

В С Т А Н О В И В :
у березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до  Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області (ГУПФУ у Житомирській області) в якому просила:   
-визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови в зарахуванні періоду роботи з 01 серпня 1989 року по 21 лютого 2017 року до страхового стажу в подвійному розмірі;
- зобов`язати відповідача зарахувати період роботи з 01 серпня 1989 року по 21 лютого 2017 року до страхового стажу в подвійному розмірі.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року позовні вимоги задоволено. 
Не погоджуючись з судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 з 22.02.2017 року отримує пенсію за вислугу років, як працівник охорони здоров`я.
Так, із змісту трудової книжки позивача встановлено, що остання з 01 серпня 1989 по 21 лютого 2017 працювала на посаді медсестри відділення новонароджених інфекційно-боксованого профілю Житомирської обласної дитячої лікарні. 
При цьому, на підставі штатного розпису Житомирської обласної дитячої лікарні назву посади, на яку була призначена ОСОБА_1 , з 01.01.2019 було змінено на "сестра медична дитячого стаціонару (палатна) відділення паталогії новонароджених дітей", а Житомирська обласна дитяча лікарня з 16.08.2016 стала комунальною установою" Житомирська обласна дитяча клінічна лікарня" Житомирської обласної ради.
У жовтні 2020 року позивач звернулась  до ГУ ПФУ в Житомирській області із заявою про зарахування періоду її роботи з 01.08.1989 по 21.02.2017 до страхового стажу у подвійному розмірі.
Проте, листом від 29 жовтня 2020 року №17946-18617/Р-02/8-0600/20 відповідач відмовив у зарахуванні зазначеного періоду роботи в подвійному розмірі з тих підстав, що зарахування до страхового стажу у подвійному розмірі періоду роботи медичною сестрою відділення новонароджених інфекційно-боксованого профілю та сестрою медичною дитячого стаціонару (палатна) відділення паталогії новонароджених дітей, чинним законодавством не передбачено.
Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
За результатами встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок щодо обґрунтованості позовних вимог.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Так, ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України від 09.07.2003 р.  №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який набрав чинності з 01.01.2004 р., періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно зі ст. 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення” (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Статтею 1 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" визначено, що інфекційні хвороби - це розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення.
Згідно ст. 7 вказаного Закону лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров`я, заснованих у встановленому законодавством порядку на приватній формі власності. Лікуванням хворих на інфекційні хвороби можуть займатися особи, які мають, медичну освіту та відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, у тому числі особи, які в установленому порядку займаються приватною медичною практикою.
При цьому, спільним листом від 29 грудня 2005 року №625/0/15-05/039-6, №10.01.09/2606, №16918/02-20 Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України та Пенсійного фонду України надано роз`яснення, що згідно із Законом України "Про внесення змін до ст. 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 10.07.2003 р. час роботи, зокрема в інфекційних закладах (відділеннях) та психіатричних закладах охорони здоров`я зараховуються до стажу роботи у подвійному розмірі.
Згідно листа Міністерства охорони здоров`я України від 15 лютого 2006 року №10.03.68/286 вбачається, що робота медичних працівників в шкірно-венерологічних диспансерах, відділеннях, кабінетах, палатах, які працюють з хворими на особливо небезпечні інфекційні та паразитарні хвороби людини, зокрема сифіліс, гонорею, трихоітію, мікроспорію, фавус, коросту, демодекоз повинна зараховуватися їм до стажу роботи в подвійному розмірі.
Із роз`яснень МОЗ України № 05.03-18-54/973 від 27 січня 2010 року встановлено, що “інфекційний заклад (відділення)” є заклад (відділення), де надають медичну допомогу - хворим на інфекційні хвороби або працюють з матеріалом, який містить або потенційно інфікований збудниками інфекційних хвороб.
Крім того, Інструкція по санітарно-епідеміологічному режиму і охороні праці персоналу інфекційних лікарень (відділень), затверджена наказом МОЗ СРСР № 916 від 04 серпня 1983 pоку, що діє на території України згідно вказівки МОЗ України №165 від 23 травня 1996 pоку, призначена для головних лікарів і персоналу інфекційних лікарень інфекційних відділень, а також для працівників санітарно-епідеміологічних та дезинфекційних станцій, та містить ідентичні вимоги і норми щодо режиму та охорони праці працівників інфекційних лікарень (відділень), бактеріологічних і вірусологічних інфекційних лікарень та бактеріологічних лабораторій, що обслуговують інфекційні відділення лікарень.
Таким чином, боксове відділення інфекційного профілю Житомирської обласної дитячої лікарні у спірний період було призначене для надання медичної допомоги новонародженим хворим на інфекційні хвороби дітям і в розумінні ст. 60 Закону "Про пенсійне забезпечення" є повноцінним інфекційним відділенням, облаштованим ліжко-місцями, відповідним устаткуванням та штатом медичних працівників згідно штатному розкладу лікарні.
Статтею 62 Закону України “Про пенсійне забезпечення” передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. 
Згідно трудової книжки, позивач з  01 серпня 1989 року по 21 лютого 2017 року позивач працювала на посаді медсестри відділення новонароджених інфекційно-боксованого профілю Житомирської обласної дитячої лікарні.
При цьому, назва посади на яку була прийнята ОСОБА_1 з 01.01.2009 змінила свою назву на "сестра медична дитячого стаціонару (палатна) відділення паталогії новонароджених дітей", у зв`язку із зміною штатного розпису Житомирської обласної дитячої лікарні.
Відповідачем не надано письмових доказів на спростування доказів наданих позивачем у підтвердження заявлених позовних вимог.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку.
Враховуючи вище викладене колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги спростовуються  встановленими у справі обставинами.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду –без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту підписання суддями та оскарженню не підлягає.
          
Головуючий	 	 	Матохнюк Д.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Шидловський В.Б.    Боровицький О. А.