ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3547/21 Справа № 203/2491/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Свистунової О.В.         
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року 
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріально округу Котенок Тамара Василівна про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на квартиру, -
В С Т А Н О В И Л А:
        У липні 2020 року позивач звернулась до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на квартиру.
       Позов мотивований тим, що позивач не мала наміру укладати договір дарування квартири АДРЕСА_1 з підстав відсутності на це волевиявлення та помилки в обставинах через свій похилий вік, важку хворобу та потребу у сторонньому догляді.
       За умовами запропонованої відповідачем угоди вона укладала договір довічного утримання, тобто передавала свою квартиру після смерті відповідачу, а остання мала забезпечувати їй довічний максимальний догляд, оплату лікування, придбання продуктів харчування, постільної білизни, прибирання у квартирі, про що фактично відповідач і третя особа - ОСОБА_3 надали їй розписку від 03 березня 2017 року.
       Проте, основне піклування здійснювалось територіальним центром соціального обслуговуванням, а свої зобов`язання відповідач та третя особа виконували у мінімальному обсязі нетривалий час, припинивши у 2019 році належним чином забезпечувати необхідним лікуванням, стали виявляти роздратування, згадувати в діалогах притулок для літніх людей, позбавили можливості спілкуватися телефоном, заблокувавши мобільні номери. 
       Вказані обставини стали підставою звернення до адвоката за консультацією де вона дізналася, що з 03 березня 2017 року власником квартири вже є відповідач, у зв`язку з чим звернулася до суду з позовом та посилаючись на ст. ст. 203, 717 ЦК України просила суд визнати недійсним договір дарування квартири від 03 березня 2017 року та визнати право власності на вказану квартиру за нею. 

       Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.
       В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.
       Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.
       У відзиві ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2021 року було залучено  до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріально округу Котенок Тамару Василівну.
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

       Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 03 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського округу Котенок Т.В. посвідчено та зареєстровано в реєстрі під № 123 договір дарування ОСОБА_1 належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (а.с.216).

       За умовами п.п.1, 3 вказаного договору дарувальник ОСОБА_1 безоплатно передала у приватну власність обдарованої ОСОБА_2 в цілому однокімнатну квартиру загальною площею 29,4 кв.м., житловою площею16,2 кв.м. квартиру АДРЕСА_1 .
       Також встановлено, що вказана однокімнатна квартира належить на праві власності позивачу на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2016 року, що набрало законної сили 26 квітня 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 04 липня 2016 року про виправлення описок в рішенні (а.с.104-105,106).
       Вказаний договір містить підпис дарувальника, яка в ньому власноручно зазначила рукописним текстом: «Договір дарування квартири мною прочитаний, його зміст та наслідки мені зрозумілі», поряд з чим проставлений особистий підпис з рукописним написанням прізвища, імені та по-батькові повністю (а.с.216-зворот).
       Відповідач та третя особа 03 березня 2017 року, в день укладення договору дарування позивачем, склали та передали їй виготовлену друкованим способом розписку, за змістом якої ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов`язалися доглядати до кінця життя громадянку ОСОБА_1 , 1934 року народження, та гарантують їй довічне проживання у квартирі АДРЕСА_1 та безперешкодне користування цією квартирою, не вчиняти у майбутньому будь-яких дій, спрямованих на її виселення чи зняття з реєстрації за цим місцем проживання, а так само гарантують приділяти ОСОБА_1 максимальну увагу та догляд: за необхідності забезпечувати її продуктами харчування і готовою їжею, предметами гігієни, медикаментами, постільною білизною, щотижнево проводити вологе прибирання помешкання. Вказана розписка підписана відповідачем, третьою особою, а так само самою позивачкою (а.с.27).
       Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстації виходив з того, що відсутні правові підстави, з яких пред`явлений цей позов, для задоволення. Крім того, місцевий суд до зазначених правовідносин застосував позовну давність.
       Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
       Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
       Частиною 2 ст. 717 ЦК України передбачено, що договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
       Натомість за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (частина 1 ст. 744 ЦК України).
       Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
       За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
       Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
       Відповідно до статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
       Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
       Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у томучислі пояснень сюрін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку -неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на їїволевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є:вік позивача,його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі;наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачіспірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальникомобдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі післяукладення договору дарування.
       Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді у сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальникомо бдаровуваному та продовження позивачем проживати в снірній квартирі після укладення договору дарування. 
       До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові 14.07.2021 у справі № 552/7241/17. 
       Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власніть обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 171 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
       Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
       Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
       Судом встановлено, що на момент укладення спірного договору вік позивачки складав 83 роки, ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Також, що на момент виникнення спірних правовідносин позивач мала наступні діагнози, згідно копії виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого (а.с.17-18):
       - ХПМК 2 ст.на фоні церебрального атеросклерозу вестибуло-атактичний синдром; 
       - ІХС атеросклеротичний кардіосклероз. ГХ ІІ,2 ст,ССР 4.СН II А;
       - бронхіальна астма, персистуюча форма 1V,ХОЗЛ ІІ стабільний стан . Астма-ХОЗЛ-overlab ЛН II ст.;
       - мастектомія справа (2012р.-на фоні захворювання правої молочної залози, кл.гр. II ст.);
       - недостатність кардії. Катаральний езофагіт. Хронічний гастрит у стадії ремісії ЖКХ;
       - калькульозний холецистит у стадії ремісії;
       - артифакія обох очей, ВМД правого ока. ЧАЗН? Правого ока. Кератопатія, дислокація ІОЛ Лівого ока;
       - негоспітальна двостороння пневмонія, ЛНІ-ІІ (R ОГК від 12.01.2016 року);
       - великі залишкові явища після перенесеного туберкульозу легень 26.01.2016 року (а.с. 108 зворот)

       Крім того, позивач перебуває на обліку у пульмонолога, невропатолога, кардіолога, офтальмолога, онколога, гастроентеролога, сімейного лікаря, постійно приймає амбулаторне лікування, що пітверджується копією виписки із медичної картки (а.с.18).

       Встановлено, що спірна квартира була та є єдиним житлом позивачки, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.06.2020 року (т.1 а.с.29-30).

       Також, судом апеляційної інстанції було встановлено відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому, що підтверджується реєстрацію за місцем проживання позивачки та оплатою комунальних послуг, які позивачка продовжувала сплачувати після укладення спірного договору.
       
       Встановлено судом і зазначені обставини не заперечуються відповідачкою та третьою особою, що позивачка і на даний час продовжує проживати у спірній квартирі.

       Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачка разом зі своїм чоловіком до травня 2020 року періодично здійснювали догляд за позивачкою, надавали їй допомогу, що також передбачено їх письмовою розпискою від 03 березня 2017 року (т.1.а.с.27) та після травня 2020 року і на теперішній час не здійснюють догляд за позивачкою. З травня 2020 року цим займаються її родичі. Не заперечували, що позивачка потребує сторонньої допомоги, як за станом здоров"я так і за віком, оскільки є фактично лежачою та має дуже поганий зір.
       Крім того, у матеріалах справи міститься договір про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) одинокого (проживаючого самотньо) непрацездатного громадянина з 3 групою рухової активності відділенням соціальної допомоги вдома з 15.10.2015 року по 17.10.2018 рік (а.с.31-33).
Також, як зазначили відповідачка та її чоловік - третя особа у справі, на теперішній час вони продовжують сплачувати за комунальні послуги за спірною адресою, однак з 2017 року не переоформили на себе особові рахунки та не зареєструвались за спірною адресою, саме позивач є зареєстрованою у спірній квартирі та проживає. Сплата за комунальні послуги відбувається з карткового рахунку, який належить ОСОБА_3 . 
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позову про визнання недійсним договору дарування квартири, оскільки позивачка, будучи особою похилого віку (на дату укладення правочину їй було 83 роки), потребувала стороннього догляду, продовжує проживати у спірній квартирі, є там зареєстрованою, не має іншого житла, тому, укладаючи оспорюваний договір, помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між сторонами, як передбачено у ст. 229 ЦК України, зокрема, стосовно предмету (квартири) і передачі у власність відповідача квартири з моменту укладання договору без отримання плати за неї в момент укладення договору.

       Проте, як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 у своєму відзиві на позовну заяву вказала, що позивачкою пропущено строк позовної давності (т.1 а.с.85-98).
       Третя особа ОСОБА_3 у своїх поясненнях щодо предмету спору, також зазначив,що ОСОБА_4 пропустила строк позовної давності (т.1 а.с.141-146).
       02.12.2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції із заявою про застосування строків позовної давності (т.1 а.с.200-201).
       Частиною 1 ст. 256 ЦК України зазначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України встановлений загальний строк позовної давності, який має тривалість у три роки.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).
У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       У відповідності до роз`яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. 
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2021 року було залучено  до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріально округу Котенок Тамару Василівну.
       Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріально округу Котенок Т.В., яка була допитана судом першої інстанції, пояснила суду, що до посвідчення оспорюваного договору, позивач неодноразово зверталася до нотаріуса з приводу оформлення дарування квартири і неодноразово консультувалася з приводу відмінностей договорів дарування та довічного утримання. Позивач обрала саме договір дарування, з`ясувавши, що у разі укладення договору довічного утримання на квартиру буде накладена заборона відчуження, а вона не буде мати право на отримання соціальної допомоги у формі забезпечення соціальним обслуговуванням (наданням соціальних послуг на безплатній основі) Відділенням соціального обслуговування, що узгоджується з умовами п.5.1.3 укладеного позивачем ще 16 жовтня 2014 року та пролонгованого щороку договору з територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Кіровського району м. Дніпропетровська (а.с.31-33). 
       Крім того, зазначила, що нею було надано позивачу - ОСОБА_1 копію договору дарування належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 від 03 березня 2017 року, що підтверджується записом в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 124 від 03.03.2017 року та копією з Реєстру для реєстрації нотаріальних дій щодо записів за №123 та за №124.
       Оригінал вказаного Реєстру для реєстрації нотаріальних дій був оглянутий судом апеляційної інстанції у судовому засіданні 29 липня 2021 року, належним чином завірена копія долучена до матеріалів справи.
       Зважаючи на викладене, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що позивач не мала примірника договору і не знала про його укладення та зміст, оскільки дані твердження спростовуються встановленими в судовому засіданні обставинами.
       Апелянт у своїй апеляційній скарзі зазначила, що строк позовної давності в даному випадку не пропущено, адже його перебіг почався не раніше 18.06.2020 року з моменту отримання витягу з Реєстру прав власності, інших доводів і підстав суду не зазначила, інших доказів суду не надала (а.с.243).
       Також, представник апелянта у суді апеляційної інстанції, прохав, у випадку пропуску позивачем строку позовної давності, його поновити. Проте, не навів достатніх доводів та не надав належних доказів у обгрунтування поважності причин пропуску строку, для його поновлення.
       Разом з цим, посилання відповідача, як на підставу своєї заяви про застосування строку позовної давності на те, що до вказаного правочину підлягає застосуванню спеціальний строк позовної давності в один рік, передбачений п.5 ч.1 ст. 258 ЦК України, суд відхиляє як помилкові, оскільки п.5 ч.1 ст. 258 ЦК України визначає строк позовної давності в один рік для позовних вимог про розірвання договору дарування, тоді як у цій справі вимоги заявлені про визнання договору недійсним ,у зв`язку з чим, за відсутності інших обумовлених строків, до даних позовних вимог підлягає застосуванню загальний строк позовної давності у три роки.
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що станом на день звернення до суду з таким позовом 09 липня 2020 року - позивач пропустила строк позовної давності, який не переривався та сплив 04 березня 2020 року, про поновлення якого позивач не клопотала у суді першої інстанції, оскільки вважала, що даний строк не пропущено, і пропуск якого за ч.4 ст. 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові, враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності 02 грудня 2020 року (т.1 а.с.200-201).
       За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем. 
       Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності.
Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріально округу Котенок Тамара Василівна про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на квартиру - відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова

       Судді: Т.П. Красвітна

        І.А. Єлізаренко