Справа № 346/3620/18 
Провадження № 22-ц/4808/988/21 
Головуючий у 1 інстанції П"ятковський В.І. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:                Василишин Л.В., Максюти І.О.
секретаря                        Петріва Д.Б.
з участю апелянта, відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді П`ятковського В.І. у м. Коломия,
в с т а н о в и в:
У липні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
В обґрунтування позову послався на те, що в період з 2009 по 2011 роки між ним та відповідачем було укладено договори позики, згідно яких він позичив відповідачу 37 500 доларів США, про що останній надав власноручно написані розписки. Кошти відповідач зобов`язувався повернути не пізніше ніж у строк, визначений у розписках. Незважаючи на неодноразові звернення, відповідач умови договору не виконав і на даний час суми позики не повернув. Вказував, що пропустив строк звернення до суду із цим позовом з поважних причин, оскільки тривалий час перебував на лікуванні, а тому просив такий строк поновити.
З урахуванням наведеного, просив стягнути в його користь з відповідача заборгованість за договорами позики в розмірі 37 500 доларів США у гривнях за офіційним курсом НБУ на день платежу та судові витрати.
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів відмовлено, у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт отримання грошових коштів та розмір заборгованості відповідачем не оспорюється, однак ним подана заява про застосування строків позовної давності. Суд встановив, що термін за зобов`язаннями по розписках відповідача закінчився відповідно - 12 липня 2009 року, 30 вересня 2009 року, 01 січня 2010 року, 05 вересня 2010 року, 02 квітня 2011 року та 20 липня 2011 року, а тому позовна давність для вирішення спору про стягнення боргу за даними розписками спливла відповідно - 12 липня 2012 року, 30 вересня 2012 року, 01 січня 2013 року, 05 вересня 2013 року, 02 квітня 2014 року та 20 липня 2014 року. З позовною заявою ОСОБА_2 звернувся 27 липня 2018 року, тобто після спливу строку позовної давності. Суд не взяв до уваги посилання позивача про пропуск строку звернення до суду із позовною заявою у зв`язку із перебуванням на лікуванні, оскільки ним не подано доказів перебування на стаціонарному лікуванні у період часу, коли закінчувався строк звернення з позовом до суду, тобто з липня 2012 року по липень 2014 року.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Зокрема вказує, що суд безпідставно та помилково відмовив у позові з підстав пропуску позовної давності, оскільки не надав правової оцінки заявленому клопотанню про поважність причин пропущення позовної давності.
Стверджує, що із долучених до апеляційної скарги документів вбачається, що його стан здоров`я в період з 2008 по 2018 роки був вкрай важкий, він постійно перебував на лікуванні, як стаціонарному, так і амбулаторному. З 2004 року він переніс три оперативні втручання, що також важко відобразилося на його здоров`ї. Тому апелянт зазначає, що всі ці обставини, а також вчинення щодо нього ряду злочинів, пов`язаних з веденням бізнесу, поставили його у вкрай важке матеріальне становище, і призвели до того, що він не мав об`єктивної можливості своєчасно звернутися з даним позовом до суду, так як такі обставини утруднили йому звернення в суд. Стверджує, що в першу чергу він змушений був думати про те, як зберегти життя, тому вважає, що відповідно до вимог ч. 5 ст. 267 ЦПК України існували поважні причини пропуску строку позовної давності.
Із зазначених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає апеляційну скаргу безпідставною, оскільки рішення суду ухвалене з додержанням вимог закону. Зокрема, зазначає, що документи, долучені позивачем до апеляційної скарги, слід було подати з позовною заявою, або в попередньому судовому засіданні. Поважних причин їх неподання до суду першої інстанції позивач не вказав. Судом першої інстанції неодноразово на протязі всього судового розгляду (майже три роки) надавалась можливість подати додаткові докази поважності причин пропуску строку позовної давності. Також відповідач вказує, що судом встановлено, що позовна давність у цій справі розпочалась відповідно 12.07.2012 року і закінчилась 20.07.2014 року. Копії довідок, що містяться в матеріалах справи практично не містять інформацію щодо предмету доказування, тому, на думку відповідача, є неналежними доказами, а безпосередньо у період з початку перебігу позовної давності з 12.07.2012 року і до її закінчення - 20.07.2014 року позивач згідно документів перебував на стаціонарному лікуванні аж п`ять днів. Також зауважує, що позивач звернувся до суду через чотири роки після спливу строку позовної давності. У матеріалах справи є докази участі апелянта у даний період у розгляді інших судових справ, де він відстоював свої права у судовому порядку у восьми справах, у трьох з яких виступав ініціатором судового розгляду. Також апелянт за інформацією Коломийського центру надання безоплатної вторинної правової допомоги на підставі його звернення мав можливість користуватись послугами адвоката безоплатно. Тому відповідач вважає, що жодних доказів щодо поважності пропуску строків позовної давності позивачем не надано.
В засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.
Відповідач ОСОБА_1 заперечив доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що, згідно власноручно написаних відповідачем розписок, позивач позичив відповідачу грошові кошти: згідно розписки від 06 липня 2009 року - 5 000,00 доларів США терміном до 12 липня 2009 року, згідно розписки від 25 серпня 2009 року - 5 000,00 доларів США терміном до 30 вересня 2009 року, згідно розписки від 09 грудня 2009 року - 2 500,00 доларів США терміном до 01 січня 2010 року, згідно розписки від 25 серпня 2010 року - 20 000,00 доларів США терміном до 05 вересня 2010 року, згідно розписки від 02 лютого 2011 року - 3 000,00 доларів США терміном до 02 квітня 2011 року, згідно розписки від 20 травня 2011 року - 2 000,00 доларів США терміном до 20 липня 2011 року, а в загальній сумі - 37 500,00 доларів США.
Договори позики у формі розписок, укладені в письмовій формі, засвідчені підписом відповідача (а.с.4-6).
Факт отримання грошових коштів та розмір заборгованості відповідачем не оспорюється, однак ним подана заява про застосування строків позовної давності (а.с. 19-21).
З наданих позивачем та досліджених судом доказів вбачається, що строк виконання за зобов`язаннями по розписках відповідача закінчився відповідно: 12 липня 2009 року, 30 вересня 2009 року, 01 січня 2010 року, 05 вересня 2010 року, 02 квітня 2011 року та 20 липня 2011 року. 
Тому позовна давність за вимогою про стягнення боргу за вказаними розписками спливла відповідно: 12 липня 2012 року, 30 вересня 2012 року, 01 січня 2013 року, 05 вересня 2013 року, 02 квітня 2014 року та 20 липня 2014 року, а з позовною заявою про стягнення боргу ОСОБА_2 звернувся тільки 27 липня 2018 року, тобто після спливу строку позовної давності.
Згідно матеріалів справи на обґрунтування поважності пропуску позовної давності позивач надав копії медичних документів (а.с. 79-82, 125-137, 149, 151-156).
Судом дана оцінка вказаним доказам в сукупності встановлених обставин справи, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що позовна давність ним пропущена у зв`язку з перебуванням на лікуванні, оскільки не надано доказів перебування на стаціонарному лікуванні у той період часу, коли закінчувався строк звернення з позовом в суд, тобто з липня 2012 року по липень 2014 року.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам справи та нормам чинного законодавства.
Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За положеннями ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно з ч. ч. 3-4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
За положеннями ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.
Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (Постанова Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі №913/112/18).
Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Щодо доводів апелянта, що поза увагою суду залишились подані ним копії медичних документів, які підтверджують поважність пропуску позовної давності, то такі спростовуються змістом судового рішення, а переоцінка доказів є поза компетенцією апеляційного суду. 
Крім того, у матеріалах справи міститься копія довідки Коломийського центру надання безоплатної вторинної правової допомоги від 15.07.2020 року (а.с. 103), за даними якої ОСОБА_2 звертався до Коломийського центру надання безоплатної вторинної правової допомоги 24 липня 2015 року, на підставі звернення видано доручення адвокату Ахмадуліній Т.О. для представництва інтересів клієнта у справі щодо повернення майна, відшкодування моральної, матеріальної шкоди та витрат на лікування; 07 червня 2017 року Центром видано наказ про заміну адвоката. Отже, позивач мав можливість користуватись послугами адвоката безоплатно і скористався ними у липні 2015 року.
Однак, із позовом у цій справі позивач звернувся у липні 2018 року, тобто більш як через чотири роки після спливу позовної давності.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не довів наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від нього підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, у зв`язку з чим є правильним висновок суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 у зв`язку зі спливом позовної давності.
З урахуванням викладеного та положень частини 1 статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16 серпня 2021 року

Головуюча                                                                М.Д. Горейко
Судді:                                                                        Л.В. Василишин
       І.О. Максюта