ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року	Львів	Справа № 500/2888/19 пров. № А/857/12770/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                                             Хобор Р.Б.,
суддів                                                                                 Сеника Р.П., Шевчук С.М.
з участю секретаря судового засідання                              Лутчин А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду  від 21 травня 2021 року, ухвалене суддею Осташем А.В. в м. Тернополі о 13 год. 12 хв у справі № 500/2888/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Тернопільській області та Головного управління ДФС в Тернопільській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку

                                                       В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до військової частини НОМЕР_1 в якому просив:
- визнати незаконними дії Головного управління Державної податкової служби у Тернопільській області щодо невиплати позивачу грошового забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, як компенсацію за службу в понаднормовий час, та у помилковому наведенні бухгалтерських розрахунків у виданому грошовому атестаті;
- зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у Тернопільській області виплатити позивачу грошове забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, як компенсацію за службу в понаднормовий час, за період з жовтня 2000 року по вересень 2013 року в сумі 120 000, 00 грн;
- зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у Тернопільській області виплатити позивачу компенсацію заборгованості у зв`язку із порушенням строків виплати (невиплатою за відпрацьовані понадурочні години) за період з жовтня 2000 року по вересень 2013 року в розмірі 120 000, 00 грн.
- стягнути з Головного управління Державної податкової служби у Тернопільській області на користь позивача його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку;
- зобов`язати Головне управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області видати позивачу уточнений Грошовий атестат із зазначенням розрахунків належного грошового забезпечення, наведених у рішенні суду.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду  від 21 травня 2021 року адміністративний  позов задоволено частково.
Визнано незаконними дії Головного управління ДФС у Тернопільській області щодо невиплати ОСОБА_1 при звільненні з роботи грошового забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, як компенсацію за службу в понаднормовий час.

Зобов`язано Головне управління ДФС у Тернопільській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, як компенсацію за службу в понаднормовий час, за період з 04.10.2000 року по 26.09.2013 року в сумі 75 431, 56 грн.
Стягнуто з Головного управління ДФС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 42 648, 59 грн.
У задоволені інших позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 частину понесених судових витрат, а саме:
- судовий збір в сумі 4 802 гривень;
- витрати  пов`язані з проведенням експертизи в сумі 3 268, 80 гривень. 
Приймаючи це рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач залучався до роботи у нічний час, однак відповідач не здійснив на користь позивача компенсацію за роботу у понадурочний час. Тому суд першої інстанції зробив висновок про зобов`язання відповідача виплати на користь позивача грошове забезпечення за понадурочні роботи за період з 04.10.2000 року по 26.09.2013 року. Також суд першої інстанції зазначив, що, оскільки відповідач не провів з позивачем повний розрахунок при звільненні, то позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на підставі статей 116 та 117 КЗпП України.    
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, в якій просить це рішення скасувати та відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що, на думку відповідача, положення статей 116 та 117 Кодексу Законів про працю України на спірні правовідносини не розповсюджуються, а також з тих підстав, що суд не дослідив первинні документи щодо обліку робочого часу, а зробив висновок про необхідність виплати на користь позивача грошового забезпечення за понадурочні роботи на підставі показів свідків, що є недопустимим. 
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що позивач з 04.10.2000 року по 26.09.2013року проходив службу в органах податкової міліції ДПА, ДПС, Головного управління Міндоходів у Тернопільській області.
Відповідно до наказу Головного управління Міндоходів у Тернопільській області від 23.09.2013 року № 123-о «Про звільнення ОСОБА_1 » 26.09.2013 року позивач звільнений з посади та органів податкової міліції в запас Збройних Сил України за пунктом 63 підпунктом «ж» (за власним бажанням) із забезпеченням виплати йому грошової допомоги згідно з п.10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби та грошової компенсації за 130 діб невикористаної відпустки.
У період проходження служби з 04.10.2000 року по 26.09.2013 року позивач залучався до роботи у нічний час.
Вважаючи, що за період його роботи в органах податкової міліції відповідач не доплатив йому за роботу в понадурочний час, звернувся до суду із відповідним позовом.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно – правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. 
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, військова служба.
За характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.02.2019 року у справі № 522/2738/17 висловила позицію, що до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.
Компенсація за понадурочну роботу чи за роботу у нічний час не має систематичного характеру, є разовою та залежить від того чи залучався працівник до понадурочних робіт чи для роботи у нічний час чи ні.
Отже компенсація за понадурочну роботу чи за роботу у нічний час не є складовою заробітної плати. Така позиція апеляційного суду стосується і компенсації за затримку розрахунку при звільненні.
Тому на правовідносини щодо стягнення спірної компенсації, на думку апеляційного суду, не поширюються норми частини 2 статті 233 КЗпП. Водночас застосуванню підлягають норми частини 5 статті 122 КАС України, які визначають місячний строк на звернення до суду.
Вказаний строк відліковується з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.
Апеляційний суд вважає, що моментом коли позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав є день звільнення позивача зі служби, оскільки саме тоді відповідач проводить з ним остаточний розрахунок та виплачує грошове забезпечення невиплачене за час служби.
Апеляційний суд встановив те, що позивач звільнений зі служби 26.09.2013 року. 
Отже, останнім днем строку звернення до суду із цим позовом є 26.10.2013 року.
Натомість з цим позовом позивач звернувся 25.05.2020 року.
Наведене, на переконання апеляційного суду, свідчить про пропущення позивачем строку звернення до суду, передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України, із цим позовом.
За такого правового врегулювання, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Частиною четвертою ст. 123 КАС України передбачено, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Враховуючи те, що позивач не навів поважних причин його пропуску, суд першої інстанції помилково не залишив адміністративний позов без розгляду.
Згідно з ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.
Враховуючи те, що апеляційним судом не встановлено поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду із вказаним позовом, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, а позовну заяву залишити без розгляду, частково задовольнивши апеляційну скаргу відповідача.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ст.ст. 308, 310, 315, 319, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області задовольнити частково.
Рішення  Тернопільського окружного адміністративного суду  від 21 травня 2021 року у справі № 500/2888/19 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Тернопільській області та Головного управління ДФС в Тернопільській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку залишити без розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повний текст постанови складений 10.09.2021 року