КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
справа № 372/1503/20
провадження № 22-ц/824/7703/2021
 
07 липня  2021 року                                                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Кирилюк Г.М.,                                                    
суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А. 
при секретарі Гайворонському В. М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Державного підприємства «СЕТАМ», приватного виконавця виконавчого округу Київської області Филипіва Андрія Миколайовича, ОСОБА_2 про визнання недійсними електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Касьяненка Дмитра Леонідовича на рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 січня 2021 року в складі судді  Зінченка О. М.,
 
встановив:
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 в особі  представника ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати  недійсними електронні  (прилюдні) торги з реалізації  арештованого майна - житлового  будинку, загальною  площею 215,9 кв.м., та земельної   ділянки, площею 0,1 га,  кадастровий номер 3223155400:05:034:0055,  за адресою:  АДРЕСА_1 , оформлені протоколом  проведення  електронних торгів №445972 від 18.11.2019  у виконавчому провадженні №59990052. Також просив визнати  недійсним акт  про реалізацію  предмета іпотеки у виконавчому провадженні №59990052, складений приватним виконавцем  виконавчого  округу Київської області Филипівим А. М. 
Посилався на ті підстави, що 27  квітня 2007  року  між  ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1    було укладено кредитний договір №K3BLGK15005786, за умовами якого   банк  надає  позичальнику  кредит у розмірі  530 000 доларів США  та 120 317,40 доларів  США  на  строк до  27 квітня  2027 року зі сплатою  відсотків   за користування кредитними коштами у розмірі  0,84% на  місяць (10,08%  річних), винагороди  за  надання  фінансового  інструменту в розмірі  0,36% від суми виданого кредиту  щомісяця в період  сплати та сплатою  щомісячного  платежу  в період сплати  на  погашення  кредитної заборгованості в розмірі  7 100,11 дол. США. 
27 квітня  2007  року  в забезпечення  виконання  зобов`язань за кредитним договором  між банком  та ОСОБА_1 було  укладено  договір  іпотеки, посвідчений  приватним нотаріусом   Обухівського  районного  нотаріального  округу  Чеботар  С. В.,  зареєстрований в реєстрі  за №2882 від 27.04.2007, за умовами якого  в іпотеку  передано  житловий будинок, загальною площею  215,9 кв.м., земельна  ділянка площею  0,1 га, кадастровий номер  3223155400:05:034:0055, за  адресою:  АДРЕСА_1 . (далі -  предмет іпотеки).
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року (справа №372/3224/15-ц), частково  задоволено  позов   ПАТ КБ  "ПриватБанк" до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_4   про стягнення заборгованості за  кредитним договором. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №K3BLGK15005786 від 27 квітня 2007 року в розмірі заборгованості за тілом кредиту 304 181,17 доларів СІІІА, що відповідно до курсу НБУ станом на 20 травня 2015 року становить 6 463 849 грн 86 коп., заборгованість  по процентам 14 752,53 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 20 травня 2015 року становить 313 491 грн 26 коп., заборгованість по комісії 5 991,35 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 20 травня 2015 року становить 127 316 грн 18 коп. та пеню в розмірі 66 080 грн 49 коп.  В задоволенні  зустрічного  позову  ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа:  ОСОБА_4   про  визнання  недійсним кредитного  договору  та додаткових  договорів  до  нього,  договору  іпотеки та додаткового  договору  до  нього,  договору  поруки відмовлено. В задоволенні  зустрічного  позову  ОСОБА_4   до ПАТ  КБ  «ПриватБанк», третя особа  ОСОБА_1 про  визнання  припиненим договору  поруки відмовлено.  
22.02.2016 Обухівським районним судом Київської області було видано виконавчий лист №372/3224/15-ц.
06.05.2020 з сайту Автоматизована  система  виконавчого  провадження ОСОБА_1   дізнався,  що постановою від 06.09.2019 приватним виконавцем виконавчого  округу  Київської області  Филипівим А. М. було відкрито виконавче провадження №59990052, боржником  за яким виступає  ОСОБА_1 ,  а стягувачем - ПАТ  КБ «ПриватБанк».
В рамках примусового виконання виконавчого документу у виконавчому  провадженні  №59990052 на електронних  торгах, що  відбулися 18.11.2019, було реалізовано  предмет іпотеки. 
У відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.05.2020 № 208173579,  право власності на нерухоме майно, що було  предметом  іпотеки, 01.03.2020 зареєстровано за ОСОБА_2 . 
Вважав,  що  електронні  торги з реалізації  нерухомого майна  є незаконними,   а тому   підлягають  визнанню  недійсними.
Зазначив, що  він не  отримував постанови  приватного виконавця від 06.09.2019  про  відкриття  виконавчого  провадження та  про  арешт майна  боржника, про призначення  суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, а тому не міг впливати на хід   виконавчого провадження, на  визначення  ринкової  вартості  нерухомого майна  для  його  подальшої реалізації. Звіт про оцінку  складений  без виїзду  експерта  на об`єкт  оцінювання,  без  участі іпотекодавця,  а тому  не  може бути належним доказом   визначення  ринкової вартості  нерухомого майна. Інформаційне повідомлення  про  проведення  електронних  торгів, розміщене на  сайті СЕТАМ, не  містить  інформації  про наявність  зареєстрованих інших, крім боржника,  мешканців та інших  користувачів приміщення. Організатором  прилюдних торгів  не  було опубліковано   оголошення  про  проведення  електронних  торгів в  друкованих засобах  масової інформації за місцезнаходженням  предмета іпотеки. Позивача не було повідомлено про проведення електронних торгів з реалізації  арештованого  нерухомого майна.
Також зазначав,  що  в 2016  році ПАТ КБ «Приватбанк» пред`являв  виконавчий лист    №372/3224/15-ц на примусове виконання до Відділу примусового виконання рішень  Управління державної виконавчої  служби Головного  територіального  управління  юстиції  у Київській області, державним виконавцем цього відділу 25.05.2016 було відкрито  виконавче провадження №51201633, постановою  від 05.09.2019  виконавчий лист повернуто стягувачу за його заявою, постановою начальника відділу від 06.09.2019 скасовано постанову про повернення  виконавчого  документа стягувачу, а постановою  від 06.09.2019  відновлено  виконавче провадження, яке  станом на  день подання  позову  триває.  Вказані  обставини свідчать про  проведення  банком  подвійної  процедури звернення стягнення  на  предмет іпотеки .
З огляду на  вказані  обставини,  а також  те, що  предмет іпотеки  було  реалізовано  на  електронних торгах  в період  дії  Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", просив позов  задовольнити. 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання  розподілу  судових витрат. 
 В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Касьяненко Д. Л. просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести постанову, якою задовольнити позов в повному обсязі.
Свої доводи мотивує тим, що на підтвердження  факту реєстрації  позивача  в спірному нерухомому майні  суду першої інстанції,  крім  копії домової книги,   було  надана тимчасова посвідка, в якій визначено  зареєстроване  місце проживання  скаржника  - АДРЕСА_1 . За таких підстав  позивачем було  доведено  факт поширення  на  спірне  нерухоме майно  Закону  України «Про мораторій на стягнення  майна  громадян  України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» , що  судом  першої  інстанції не  було  взято  до  уваги. Не зважаючи на те, що  ОСОБА_1 не є  громадянином  України,  він  користується  всіма правами,  наданими  громадянам України. Незастосування вказаного Закону до даних правовідносин є непрямою дискримінацією ОСОБА_1   в розумінні  п.3 ч.1 ст.1 Закону  України «Про засади запобігання  та протидії дискримінації в Україні».
Вважає,  що  ухвала   Обухівського  районного  суду  Київської області від  29 липня  2020 року  та постанова Київського  апеляційного  суду   від 24 листопада 2020  року  у справі за скаргою  ОСОБА_1   на протиправні  дії приватного виконавця виконавчого  округу   Київської області Филипіва А. М. (справа №372/3224/15-ц), які оскаржені  в касаційному  порядку,   не  можуть  бути належним та допустимим доказом у даній справі. 
Також вважає, що доводи  позивача про  проведення  банком  подвійної  процедури звернення стягнення на предмет іпотеки та наявності паралельного виконавчого  провадження  з примусового виконання одного і того ж виконавчого документа залишились  неспростованими.
У  відзиві на  апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Гордієнко В. А. просить залишити її  без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Свої доводи мотивує тим, що  ОСОБА_1 є громадянином  Литви,  а  Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»  передбачає введення  мораторію на стягнення  майна  саме громадян  України. 
Крім цього,  згідно  листа  Козинської  селищної ради Обухівського району  Київської області, вих.861 та 862  від 16.09.2019, інформація (відомості)  щодо зареєстрованих осіб  у житловому будинку  за адресою: АДРЕСА_1 у виконавчому комітеті   Козинської  селищної ради не  виявлена.
Відповідно до посвідки   на  постійне  проживання  ОСОБА_1 , яка  в серпні  2015 року підлягала   обміну, місце  прописки  останнього  зазначено:  АДРЕСА_2 . 
Матеріли справи  не  містять  доказів, що  спірне  майно  є місцем постійного  проживання  позивача, а в його  власності немає  іншого нерухомого житлового  майна. 
Наявна  в матеріалах  справи копія виконавчого  листа містить відмітку про те,  що  його  було повернуто 05.09.2019 на підставі  п. 1 ч.1 ст. 37 Закону  України «Про виконавче  провадження». З  цього  часу вказаний виконавчий лист знаходився на виконанні  у приватного  виконавця Филипіва  А. М. 
Звіти про оцінку були направлені на ознайомлення ОСОБА_1 , що  підтверджується   відповідними доказами, наявними в матеріалах справи. 
ДП  «СЕТАМ»  направило  ОСОБА_1 повідомлення  про  день та час проведення  електронних торгів та про початкову ціну  продажу майна.  Також матеріали справи  містять   копію Регіонального рекламно-інформаційного  тижневика «Майдан Брок» випуск №44 (983) 31.10.2019,  в якому  було  опубліковано   оголошення  про проведення  електронних торгів  з продажу   предмета іпотеки.
До вимог про оскарження прилюдних торгів з реалізації іпотечного майна застосовується спеціальна позовна давність у три місяці, строки якої в даному випадку позивачем порушені.
Доводи позивача про те, що він дізнався про наявність виконавчого провадження лише 06.05.2020  не обґрунтовані належним чином, позивачем не надано жодних доказів того, що він  не міг раніше дізнатися про проведення прилюдних торгів.
Окрім того, в матеріалах провадження наявне підтвердження отримання боржником ОСОБА_1   постанови про відкриття виконавчого провадження №59990052 від 06.09.2019, направленої на його  адресу рекомендованим листом з повідомленням про вручення, а саме: наявна відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення 03.10.2019.
Матеріали справи містять підтвердження направлення ОСОБА_1 всіх документів виконавчого провадження, а тому дізнавшись про наявність виконавчого провадження 03.10.2019, позивач мав усі процесуальні права та обов`язки боржника, в тому числі стосовно доступу до інформації про хід провадження та організацію прилюдних торгів, однак наданими законом правами позивач не скористався, що не звільняє його від відповідальності за борговими зобов`язаннями.
У відзиві на апеляційну  скаргу  приватний виконавець  виконавчого  округу  Київської області Филипів  А. М. також просив апеляційну скаргу  залишити без задоволення, а рішення  суду  першої  інстанції  без змін. 
Зазначив, що  його  дії з відкриття виконавчого  провадження  06.09.2019  та подальші виконавчі дії  здійснено  відповідно до вимог  чинного  законодавства,  з метою належного виконання   виконавчого  документа.  Будь-яких доказів, які б вказували на  порушення ним  вимог чинного  законодавства  та прав скаржника, як сторони виконавчого провадження щодо  виконання  рішення  суду,  не  встановлено.  
В судовому засіданні  представники  ОСОБА_1 - адвокати  Кувшинчікова  А. С.,  Шумський О. І. апеляційну  скаргу  підтримали та просили її  задовольнити. 
Представники відповідача АТ КБ «ПриватБанк - адвокат Гордієнко  В. А.,    відповідача ОСОБА_2 - адвокат Милостива І. О.,  приватний  виконавець   виконавчого  округу Київської  області Филіпів А. М.  просили  відмовити в  задоволенні  апеляційної  скарги,  а  рішення  суду  першої  інстанції  залишити без змін.
Представник   ДП  «СЕТАМ»  в судове засідання  не  з`явився,  про  день, час та місце  розгляду справи  повідомлений судом  належним чином. 
Переглянувши справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому  задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено,  що  18 листопада 2019 року  ДП  "Сетам" провело  електронні  торги  з продажу  житлового будинку , загальною площею 215,9 кв.м,  та земельної ділянки, площею  0,1 га, к/н 3223155400:05:034:005, за адресою:  АДРЕСА_1 ,  які були предметом іпотеки згідно з  договором  іпотеки від 27 квітня 2007 року.
ДП  "Сетам" опублікувало інформацію про реалізацію лоту №381741 в газеті "Майдан Брок"    №44 (691)  від  31 жовтня  2019 року (а.с. 38-39 т.3).
Окрім того, повідомлення  про  реалізацію лоту №381741 направлено  сторонам виконавчого  провадження,  зокрема  ОСОБА_1 листом  від  23.10.2019 №11335/17-18-19, що  підтверджується витягом із журналу  вихідної кореспонденції ДП  "Сетам" за   2019 рік (а.с.37  т.3).
Реалізація  нерухомого майна  з  електронних торгів   відбулась в межах  виконавчого  провадження  №59990052, відкритого приватним виконавцем виконавчого округу  Київської області Филипівим А. М. (а.с.6 т.2).
Згідно  зі звітом  про незалежну  оцінку, ринкова   вартість   житлового  будинку   (без урахування  вартості земельної ділянки)  загальною площею  215,9 кв.м.,  який знаходиться  за адресою:  АДРЕСА_1 ,  становить  5 916 336 грн (а.с.  65-84 т.2).
 Згідно зі звітом про експертну грошову оцінку  земельної ділянки загальною площею 1 000 м2, кадастровий номер 3223155400:05:034:0055, що знаходиться у власності  ОСОБА_1 ,  розташованої за адресою:  АДРЕСА_3 грн  (а.с. 112-118 т.2).
Переможцем торгів став ОСОБА_2 , що  підтверджується  протоколом проведення прилюдних торгів №445972. Ціна продажу  - 7  722 336 грн  (а.с.158, 159  т.2).
19 грудня  2019 року   приватним виконавцем  виконавчого  округу  Київської області Филипівим А. М.  складено  акт про реалізацію  предмета іпотеки у  виконавчому провадженні  №59990052 (а.с.161 т.2).
03 січня  2020  року на підставі  акта про  реалізацію   предмета іпотеки приватний  нотаріус Обухівського  районного  нотаріального  округу Чеботар  С.І. видала   свідоцтво та здійснила  державну  реєстрацію права власності  за  ОСОБА_2   (а.с. 40-41 т.1).
Ухвалюючи рішення  про  відмову в задоволенні  позову,  суд першої інстанції виходив з того, що  електронні  торги  були проведені  з дотриманням  встановленого  законом  порядку, а тому  немає підстав для  визнання  електронних торгів   та їх результатів недійсними.  Позивач був обізнаний  про  відкриття виконавчого  провадження   №59990052  починаючи з 03.09.2019, а тому  міг  через  сайт Автоматизовані  системи виконавчого  провадження   слідкувати за ходом   виконавчого  провадження. Позивач не  є  громадянином  України,  а тому положення   Закону  України "Про мораторій  на стягнення  майна  громадян  України, наданого  як забезпечення  кредитів  в іноземній валюті" на   нього не  поширюються.  Порушень,  що  могли вплинути на  результати  торгів під  час проведення  прилюдних торгів   судом не  встановлено.   
Апеляційний суд погоджується  з висновками суду  першої  інстанції  з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави  і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх      у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а отже, є правочином.
Зазначений висновок узгоджується зі статями 650, 655, частиною четвертою статті 656 ЦК України, згідно з якими публічні торги належать до договорів купівлі-продажу.
Таким чином, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, а тому така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку  з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою - третьою, шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).
Разом з тим, оскільки згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину  є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил їх проведення.
Відповідно до частин першої, другої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого  з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного  у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.
Результат аналізу Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що його норми не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і стаття 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна.
Відповідно до наведених правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів (у тому числі й оцінку майна), а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державна виконавча служба укладає відповідний договір.
Проведення електронних торгів здійснюється відповідно до визначеного Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5 (зі змінами).
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Верховний Суд України у постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 3-242гс16 виклав правовий висновок про те, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.
У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі №668/5633/14-ц також викладено правовий висновок про те, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, крім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути встановлені й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15, від 29 червня 2016 року у справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-231цс17.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої  інстанції  дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки позивач не надав доказів, які б свідчили про наявність порушень, що могли вплинути саме на результати торгів, тобто не довів порушення його прав і законних інтересів.
Доводи апеляційної скарги,  що  іпотечне майно  - житловий будинок,  відповідало   положенням Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого  як забезпечення  кредитів в іноземній валюті" і на  нього не  могло   бути  звернено стягнення,  є необґрунтованими.
Відповідно  до  п.п.1 п.1  цього  Закону,    протягом  дії цього  Закону  не може бути  примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті за умов, зазначених  в цьому Законі.
Вказаний Закон  чітко  визначає коло осіб,  на яких  він  поширюється, а саме -  громадян України (позичальників,  майнових поручителів). 
При цьому  судом  встановлено, що   позивач  є громадянином  Литви,  що  виключає  застосування   до  нього  цього  Закону.  
Посилання  позивача на  ст.26  Конституції  України,  а також  Закон України "Про правий статус іноземців та осіб без громадянства" про те,   що іноземці мають  ті самі права  і свободи та виконують  ті самі обов`язки, що  і громадяни України, не  може  слугувати підставою для  висновку про   поширення  дії Закону  України "Про мораторій на стягнення  майна  громадян України, наданого  як забезпечення  кредитів в іноземній валюті" і на іноземних громадян. 
Стаття 26  Конституції  України та ч.1 ст.3 Закону  України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" , окрім загальних  положень, вказують на винятки, а саме, що  іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Закон  України "Про мораторій на стягнення  майна  громадян України, наданого  як забезпечення  кредитів в іноземній валюті" містить положення  про те, що  він  стосується   прав та обов`язків громадян  України.  Таке формулювання, тобто  конкретне визначення  громадянства осіб,  на  яких він  поширюється,  чітко   вказує на те,  що законодавець мав на  увазі  виключно громадян  України, а не  іноземних громадян  чи осіб без громадянства,  і  таке є винятком,  передбаченим ст. 26  Конституції України щодо непоширення  дії  цього Закону  на  осіб, що не є  громадянами України.
Доводи апеляційної  скарги про  те, що організатором прилюдних торгів   нерухомого  майна не  було  опубліковано  оголошення  про проведення  електронних торгів   з реалізації  арештованого  нерухомого майна-предмету іпотеки  в друкованих  місцевих засобах  масової інформації   за місцезнаходженням предмету іпотеки та не  було  повідомлено  позивача  про проведення  електронних торгів спростовується  наявними в матеріалами  доказами  - публікацією  про  реалізацію  лоту №381741 в газеті "Майдан Брок"    №44 (691)  від  31 жовтня  2019 року (а.с. 38-39 т.3),  копією листа від  23.10.2019 №11335/17-18-19 та витягом із журналу  вихідної кореспонденції ДП  "Сетам" за   2019 рік (а.с. 36, 37 т.3).
Відповідно  до  відповіді  секретаря  ради  Козинської селищної ради   від 16.09.2019  №861 на запит приватного виконавця  виконавчого  округу  Київської  області Филипіва А.М.,   інформація (відомості)  про зареєстрованих осіб  у житловому   будинку за адресою:   АДРЕСА_1 , в виконавчому комітеті Козинської селищної  ради не  виявлена (а.с.56  т.2).
За таких підстав  доводи апеляційної скарги  щодо невідповідності інформаційного  повідомлення про торги вимогам закону в частині не зазначення про наявність  зареєстрованих інших, крім боржника, мешканців, орендарів, інших користувачів приміщення, є необґрунтованими. 
Апеляційний суд  відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незаконності дій приватного виконавця, який  відкрив виконавче  провадження  за наявності  обставин  скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу в іншому виконавчому  провадженні  та відновлення   виконавчого провадження   з виконання  цього  самого  виконавчого  листа.  
Згідно ч.1 ст.19 Закону України "Про виконавче провадження" право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.
Судом встановлено,  що державним виконавцем Відділу  примусового  виконання  рішень  управління   державної виконавчої служби  Головного  територіального управління  юстиції  у Київській області  05  вересня 2019  року у виконавчому провадженні  №51201622  винесено  постанову  про   повернення  виконавчого  документа стягувачу  на підставі заяви  стягувача від 23.08.2019  (а.с.152,153 т.4).
На підставі заяви стягувача  АТ КБ "Приватбанк"  від 06.09.2019, до  якої було  додано  оригінал  виконавчого документа - виконавчого  листа (дублікату)  №372/3224/15-ц від 22.03.2017 з відміткою про   його  повернення   державним виконавцем на підставі  п.1 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження", приватним виконавцем  виконавчого  округу  Київської  області Филипівим А. С. відповідно  до  ч.5 ст.26  Закону  України "Про виконавче провадження"  06.09.2019  винесено  постанову про  відкриття виконавчого провадження  №59990052  (а.с. 2, 3, 6 т.2).
Після  повернення  виконавчого  документа стягувачу,  заступником  начальника Управління -  начальником  відділу  примусового виконання  рішень Управління  державної виконавчої  служби Головного територіального  управління юстиції   у Київській області Шевченко  С. П. за  результатами перевірки законності виконавчого провадження   винесено постанову від 06.09.2019 про скасування  постанови державного виконавця  про  повернення  виконавчого  документа стягувачу від  05.09.2019 (а.с.  154-160 т.4).
Постанова про  відновлення  виконавчого  провадження  від  06.09.2019  містить зазначення   про  повернення  виконавчого  документа (а.с.  161, 162 т.4).
З огляду на відсутність у виконавчому провадженні №51201622 виконавчого документа, подальші   дії  державного  виконавця  у цьому виконавчому провадженні, а саме:  винесення  постанов  про  стягнення  виконавчого  збору від  26.11.2019,  про  скасування  процесуального  документу "постанови  про  стягнення  виконавчого  збору" від  26.11.2019,  про передачу виконавчого провадження від 09.01.2020, про прийняття виконавчого провадження від  14.01.2020, про зміну  (доповнення) реєстраційних  даних від  03.09.2020, про повернення  виконавчого  документа стягувачу  від 01.03.2021,   не  може  слугувати підставою для  висновку про проведення  банком   подвійної процедури звернення  стягнення  на  предмет іпотеки.
Як вбачається  з матеріалів  справи та встановлено  судом,  06.09.2019  приватний виконавець Филипів А. М. направив  ОСОБА_1    копію постанови про  відкриття виконавчого  провадження, яка містить зазначення  ідентифікатора  доступу   та адресу для ознайомлення  та онлайн-оплати,  та яка була  отримана  боржником  03.10.2019 (а.с.5, 15   т.2),  а тому доводи позивача про  те, що ним не  було  отримано  жодного  документа від  приватного виконавця та він не  міг  впливати  на  хід виконавчого провадження, в тому числі  і на   визначення  ринкової  вартості  нерухомого майна  для  його подальшої реалізації  є необґрунтованими. 
Пунктом  2 частини другої статті 4 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що однією із форм оцінки майна є рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), яке полягає у їх критичному розгляді та наданні висновків щодо їх повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами з оцінки майна.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна).
Позивачем під час розгляду справи не надано відповідних рецензій на звіт про оцінку майна, як й не надано належних доказів, які б підтверджували невідповідність ціни майна визначеній у звіті.
Крім того, відповідно до частини п`ятої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем. Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.
Як вбачається  з матеріалів справи,  висновок  про вартість  майна було направлено   позивачу  10.10.2019 (а.с.136  т.2).  
Разом  з тим, позивачем під час розгляду справи не надано доказів оскарження звіту про оцінку майна. 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно і всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, та дійшов  обґрунтованого  висновку про необґрунтованість заявлених  позовних вимог. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Разом з тим,  суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову ще й з підстави пропуску позовної давності.
Однак з таким висновком суду погодитися не можна.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Як роз`яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
За обставин, коли позов не доведено, посилання суду першої інстанції  на сплив позовної давності є формальним порушенням норм матеріального права, оскільки до неправильного вирішення справи це не призвело, тому не тягне за собою скасування оскаржуваного судового рішення, однак таке посилання підлягає виключенню з його мотивувальної частини.
Керуючись статтями 369, 374, 376, 381-383 ЦПК України суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Касьяненка Дмитра Леонідовича задовольнити частково.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 січня 2021 року змінити.
Виключити з мотивувальної частини рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 січня 2021 рокупосилання  на  сплив позовної давності як правову підставу відмови в позові.
В  решті рішення  суду  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст  постанови складено  09 липня  2021  року. 
Суддя-доповідач:                                                  Г. М.  Кирилюк
Судді:                                                                     І.  М.  Рейнарт
                                                                                Т. А. Семенюк