ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

30 липня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/2647/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: 
                                        судді-доповідача Чумака С.Ю.,
                                                   суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 

на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року в адміністративній справі № 280/2647/21 (суддя І інстанції – Батрак І.В.)

за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року визнано неповажними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду та позовну заяву ОСОБА_1 у частині позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за не отримане під час проходження військової служби речове майно та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за не отримане під час проходження військової служби речове майно. Вирішено продовжити розгляд справи за позовом в частині позовних вимог про перерахунок посадового окладу з урахуванням 50% розміру мінімальної заробітної плані, встановленого законом на 1 січня календарного року залишено без розгляду на підставі ч. 3 ст. 123 КАС України.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом вимог норм процесуального права, просить оскаржену ухвалу скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування скарги зазначає, що 03.12.2021 (до виключення зі списків особового складу частини), з метою досудового врегулювання спору з відповідачем, ним виконано рапорт з проханням нарахувати та виплатити у найкоротший строк грошову компенсацію за не отримане під час проходження служби речове майно, який відповідач отримав 08.12.2021. Зауважує, що вказане звернення відповідачем проігнороване, у зв`язку з чим 28.12.2020 повторно звернувся до відповідача з проханням у найкоротший строк повідомити причини невиплати грошової компенсації за не отримане під час проходження служби речове майно. У зв`язку з подальшим ігноруванням попередніх звернень 08.02.2021 позивач звернувся на урядову гарячу лінію Кабінету Міністрів України щодо виплати грошової компенсації за не отримане під час проходження служби речове майно. Вказує, що в подальшому представником відповідача 04.03.2021 повідомлено позивача в телефонному режимі, що ніякої відповіді на звернення відповідач направляти не буде. На підставі викладеного, вважає, що в період з 08.12.2020 (день виключення зі списків особового складу) по 29.03.2021 (день звернення з позовом) ним вживались усі передбачені чинним законодавством заходи щодо досудового врегулювання спору з відповідачем. Крім того, зазначає, що після повторного звернення на урядову лінію КМУ від командування Сухопутних військ Збройних Сил України, якому підпорядковується відповідач, 26.05.2021 на адресу позивача надійшли відповіді на його звернення, а тому вважає, що строк звернення до суду з цим позовом може бути поновлено. Також просить суд апеляційної інстанції взяти до уваги відповіді відповідача на його звернення, оскільки він їх отримав після прийняття оскарженої ухвали суду першої інстанції.

Відповідач своїм процесуальним правом на подачу відзиву не скористався, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Апеляційним судом встановлені такі обставини.

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив (а.с. 4-6):

- визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за не отримане під час проходження військової служби речове майно;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за не отримане під час проходження військової служби речове майно;

- визнати протиправними дії відповідача, які полягають у незастосуванні пункту 1 Примітки до Додатку 1 та пункту 1 Примітки до Додатку 14 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 при обчисленні починаючи з 18.08.2018 по 31.12.2018 включно, розмірів посадовою окладу та окладу за військовим званням позивача з урахуванням 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 07.12.2017 № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на 01.01.2018;

- зобов`язати відповідача починаючи з 18.08.2018 по 31.12.2018 включно вчинити дії щодо перерахунку, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням позивача з урахуванням пункту 1 Примітки до Додатку 1 та пункту 1 Примітки до Додатку 14 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, виходячи з 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 07.12.2017 № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на 01.01.2018 та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти;

- визнати протиправними дії відповідача, які полягають у не застосуванні пункту 1 Примітки до Додатку 1 та пункту 1 Примітки до Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 при обчисленні починаючи з 01.01.2019 по 31.12.2019 включно, розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням позивача з урахуванням 50% розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленою Законом України від 23.11.2018 № 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» на 01.01.2019;

- зобов`язати відповідача починаючи з 01.01.2019 по 31.12.2019 включно, вчинити дії щодо перерахунку, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням позивача відповідно до пункту 1 Примітки до Додатку 1 та пункту 1 Примітки до Додатку 14 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 виходячи з 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 23.11.2018 № 2629-VІІІ «Про Державний бюджет України па 2019 рік» на 01.01.2019, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти;

- визнати протиправними дії відповідача, які полягають у не застосуванні пункту 1 Примітки до Додатку 1 та пункту 1 Примітки до Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 при обчисленні починаючи з 01.01.2020 по 08.12.2020 включно, розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням позивача з урахуванням 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 14.11.2019 № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на 01.01.2020;

- зобов`язати відповідача починаючи з 01.01.2020 по 08.12.2020 включно, вчинити дії щодо перерахунку, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням позивача відповідно до пункту 1 Примітки до Додатку 1 та пункту 1 Примітки до Додатку 14 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 виходячи з 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 14.11.2019 № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на 01.01.2020, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти;

- зобов`язати відповідача сплатити недоплачені протягом 2018 та 2020 років суми грошового забезпечення позивача з урахуванням проведеного перерахунку відповідно до пункту 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законами на 1 січня календарного року, а саме: Законом України від 07.12.2017 № 2246-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на 01.01.2018, Законом України від 23.11.2018 № 2629-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2019 рік» на 01.01.2019 та Законом України від 14.11.2019 № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на 01.01.2020.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року позов залишено без розгляду у зазначеній вище частині у зв`язку з тим, що не отримання позивачем листа від відповідача у відповідь на його рапорт (заяву) не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в цьому випадку. Окрім того, посилання позивача на те, що в період з 08.12.2020 (день виключення зі списків особового складу) по 29.03.2021 (день звернення з позовом) ним вживались усі передбачені чинним законодавством заходи щодо досудового врегулювання спору з відповідачем, жодним чином не свідчать про те, що позивач був позбавлений можливості своєчасно звернутися до суду за захистом порушених, на його думку, прав чи законних інтересів чи перевірити факт порушення прав, саме з 08.12.2020, тобто з дня виключення позивача зі списків особового складу військової частини. Щодо твердження позивача, що 08.02.2021 він звернувся на урядову гарячу лінію Кабінету Міністрів України стосовно виплати грошової компенсації за не отримане під час проходження служби речове майно та в подальшому представником відповідача 04.03.2021 повідомлено його в телефонному режимі, що ніякої відповіді на звернення вони направляти не будуть суд наголосив, що в порушення вимог ч. 1, 2 ст. 72 КАС України позивачем жодних доказів суду надано не було. Тобто жодних об`єктивних причин, підтверджених належними доказами, за яких позивач не міг звернутись до суду в строк, встановлений ч. 4 ст. 122 КАС України, у заяві не наведено. А тому, на думку суду, відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України позов підлягав залишенню без розгляду (а.с. 59-61).

Переглядаючи справу, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої  статті 122 КАС України  позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною п`ятою цієї статті передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Предметом позову у цій справі є, зокрема вимоги позивача щодо стягнення заборгованості з відповідача за несвоєчасну виплату, компенсації вартості за неотримане речове майно.

Оскільки виплата компенсації військовослужбовцям за неотримане речове майно є відносинами щодо проходження публічної служби, під час обчислення строку звернення до суду з позовом цієї категорії застосуванню підлягають положення спеціальної норми – ч. 5 ст. 122 КАС України.

Згідно з частиною третьою  статті 122 КАС України  для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду – це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду з заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з  дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, на думку колегії суддів, для    визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом одного місяця від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений  законом  строк звернення до суду. 

Апеляційний суд наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами  законом  передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених  КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, пов`язаних з проходженням та звільненням з публічної служби, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.  Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених    її прав, свобод та інтересів.    

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 340/1019/19).

Як зазначалось вище, 03.12.2020 на адресу ВЧ НОМЕР_1 позивачем направлений рапорт про виплату компенсації за неотримане речове майно (а.с. 23-25), на який відповідачем відповідь надана не була. Водночас, з 08.12.2020 позивача виключено зі списків особового складу військової частини на підставі наказу від 08.12.2020 № 274 (а.с. 16), при цьому, грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно позивачу під час звільнення в запас та виключення зі списків виплачено не було.

За змістом положень Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої    наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232, речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

Відповідно до абз. 1 п. 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 (далі – Порядок № 178) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

За приписами п. 3 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Аналізуючи в пункті 3 Порядку № 178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не при звільненні з військової служби, колегія суддів доходить висновку, що право на грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Отже, виплата грошової компенсації за недоотримане речове майно може бути здійснена як на підставі рапорту, який військовослужбовець може подати до свого звільнення з військової служби, так і за його заявою, яка може бути подана ним й після свого звільнення.

Варто також зазначити, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.

Отже, речове майно не можна ототожнювати з заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, колегія суддів вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

Як уже зазначено,    стаття 116 КЗпП    оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а    стаття 117 цього Кодексу  передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити  військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно  на день виключення зі списків особового складу військової частини, тобто у спірних відносинах 08.12.2020.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже,  компенсація вартості за неотримане речове майно відночиться до складу належних звільненому працівникові сум  у розумінні  статті 116 КЗпП України.

Враховуючи визначену у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, спеціальним строком звернення до суду з цим позовом є місячний строк, установлений частиною п`ятою  статті 122 КАС України.

Строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у  статті 122 КАС України  і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців, а відтак відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини другої  статті 122 КАС України.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 26.05.2021 у справі № 380/5093/20.

Апеляційний суд зазначає, що в межах цього позову позивачем оскаржуються дії відповідача, які полягають у не проведенні з ним остаточного розрахунку при звільненні, в частині виплати йому грошової компенсації за неотримане речове майно, а не бездіяльність при здійсненні виплати відповідної компенсації за поданим позивачем рапортом від 03.12.2020.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі обставини додатково підтверджують факт того, що перебіг строку звернення до суду з цим позовом слід розпочинати саме з 08.12.2020, тобто з дати звільнення позивача з військової служби та виключення його зі списків особового складу військової частини, оскільки саме в цей день відповідач повинен був здійснити з позивачем повний розрахунок усіх належних останньому сум, зокрема і компенсації за неотримане речове майно, а тому, не отримавши у день звільнення таку компенсацію позивач дізнався про порушення своїх прав.

Тобто, звернувшись до суду з позовом лише 29.03.2021 (дата подачі позову до відділення поштового зв`язку), позивач пропустив місячний термін звернення до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Стосовно доводів позивача про те, що він неодноразово звертався до відповідача, проте відповіді на свої звернення отримав тільки 26.05.2021, апеляційний суд зазначає про таке.

Неотримання своєчасно позивачем листа від відповідача у відповідь на його рапорт (заяву) не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в цьому випадку.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19.

Окрім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання позивача про те, що в період з 08.12.2020 (день виключення зі списків особового складу) по 29.03.2021 (день звернення з позовом) ним вживались усі передбачені чинним законодавством заходи щодо досудового врегулювання спору з відповідачем, жодним чином не свідчать про те, що позивач був позбавлений можливості своєчасно звернутися до суду за захистом порушених, на його думку, прав чи законних інтересів чи перевірити факт порушення прав, саме з 08.12.2020, тобто з дня виключення позивача зі списків особового складу військової частини.

Крім того, колегія суддів зазначає, що чинним законодавством не передбачено досудове врегулювання спору у спірних правовідносинах, а тому звернення позивача із різними заявами безпосередньо до відповідача не зупиняє та не перериває перебіг строку звернення до суду. 

Наведене свідчить про пропущення строку звернення до суду, передбаченого частиною п`ятою  статті 122 КАС України, з відповідними позовними вимогами.

Відповідно до положень частини третьої  статті 123 КАС України в редакції, яка є чинною станом на час перегляду справи апеляційним судом, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Пунктом 8 частини першої  статті 240 КАС України  визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою   статті 123 цього Кодексу.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, у зв`язку з чим, відповідно до ст. 316 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду – без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 122, 123, 242, 243, 308, 311, 315,  316, 321,  322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року в адміністративній справі № 280/2647/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 30 липня 2021 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня отримання її копії. 
   
Суддя-доповідач                                                            С.Ю. Чумак 

                          суддя                                                            С.В. Чабаненко 

                          суддя                                                            І.В. Юрко