П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
23 червня 2021 року
м. Київ
Справа № 9901/573/18
Провадження № 11-197заі21
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Золотнікова О. С.,
суддів Анцупової Т. О., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Катеринчук Л. Й., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Сімоненко В. М., Ткача І. В. 
розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року (судді Гончарова І. А., Бившева Л. І., Олендер І. Я., Хохуляк В. В., Ханова Р. Ф.) у справі № 9901/573/18 за адміністративним позовом      ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія), третя особа - Національна школа суддів України, про визнання дій та бездіяльності протиправними, визнання протиправним і скасування рішення, відшкодування моральної шкоди та
ВСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1.   У травні 2018 року   ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВККС, у якому просила:
- визнати протиправними дії відповідача, вчинені в ході кваліфікаційного оцінювання позивачки, а саме щодо: неналежного оформлення суддівського досьє ОСОБА_1 № 01557; поставлення під час співбесіди запитань, які не відповідають вимогам чинного законодавства; незаконного включення до резолютивної частини рішення ВККС від 18 квітня 2018 року № 425/ко-18 (далі - спірне рішення) інформації про рекомендацію розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади; 
- визнати протиправною бездіяльність Комісії, допущену в ході кваліфікаційного оцінювання позивачки, а саме щодо незазначення у спірному рішенні мотивів його ухвалення; 
- визнати протиправним і скасувати спірне рішення; 
- зобов`язати Комісію провести кваліфікаційне оцінювання ОСОБА_1 відповідно до вимог законодавства України; 
- стягнути з ВККС на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 млн грн; 
- стягнути з Комісії на користь позивачки судові витрати.
2.   На обґрунтування позову  ОСОБА_1 зазначила, що спірне рішення є незаконним, невмотивованим, ухваленим з порушенням вимог законодавства та актів Комісії. Крім того, воно порушує принципи верховенства права, правової визначеності та незалежності судової влади.
3.   На думку позивачки, при проведенні кваліфікаційного оцінювання та ухваленні спірного рішення відповідач порушив норми Конституції України, Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16, Порядку формування і ведення суддівського досьє, затвердженого рішенням Комісії від 15 листопада 2016 року № 150/зп-16, та Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням Комісії від 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16.
4.    ОСОБА_1 вважає, що в мотивувальній частині ухваленого за результатами кваліфікаційного оцінювання спірного рішення мають бути вказані визначені законом підстави його ухвалення або мотиви, з яких Комісія дійшла відповідного висновку, щодо кожного з критеріїв оцінювання. Проте в спірному рішенні відповідача не вказані конкретні бали за кожним з критеріїв компетентності. 
5.   Крім того, на переконання позивачки, чинним законодавством ВККС не надано повноважень приймати рішення про надання рекомендацій Вищій раді правосуддя (далі - ВРП) розглядати питання про звільнення судді з посади, а тому, приймаючи спірне рішення, Комісія вийшла за межі своїх повноважень.
Короткий зміст рішення суду попередньої інстанції
6.   Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 26 квітня 2021 року закрив провадження у справі з підстав, установлених пунктом 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
7.   Судове рішення мотивовано тим, що передбачене частиною першою статті 88 Закону № 1402-VIII оскарження рішення ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП. У протилежному випадку дублюються функції щодо його перегляду Верховним Судом та ВРП, що є неприпустимим.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог
8.   Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, на обґрунтування якої зазначила, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, а також порушив норми матеріального та процесуального права.
9.   Скаржниця зауважила, що ВККС прийняла щодо неї два окремих рішення, а саме спірне рішення, яким визначила, що суддя Шевченківського районного суду міста Києва Маліновська В. М. за результатами кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді набрала 601,9 бала, визнала суддю Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді та рекомендувала ВРП розглянути питання про звільнення її з посади судді цього суду, а також рішення від 27 квітня 2018 року № 596/ко-18, яким вирішила внести до ВРП подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва. При цьому в цій справі оскаржується саме рішення Комісії від 18 квітня 2018 року № 425/ко/18, а також протиправні дії та бездіяльність ВККС, які були допущені відповідачем під час проведення кваліфікаційного оцінювання судді, а не рішення Комісії від 27 квітня 2018 року № 596/ко-18, яким рекомендовано звільнити ОСОБА_1 з посади.
10.        До того ж зі змісту рішення ВРП від 17 грудня 2019 року № 3516/0/15-19, яким відмовлено в задоволенні подання ВККС про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва, убачається, що до ВРП надійшло подання Комісії з рекомендацією від 27 квітня 2018 року № 596/ко-18 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
11.        Отже, на думку ОСОБА_1 , положення статті 101 Закону № 1402-VIII, які передбачають можливість оскарження кінцевого рішення ВККС разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією, стосуються виключно рішення відповідача від 27 квітня 2018 року № 596/ко-18, а не спірного рішення Комісії.
12.        На переконання скаржниці, рішення ВККС про визнання судді такою, що за результатами кваліфікаційного оцінювання не відповідає займаній посаді, залишається чинним. З огляду на це з метою усунення будь-якої правової невизначеності щодо статусу позивачки це рішення Комісії підлягає перевірці судом.
13.         ОСОБА_1 також зазначила, що, постановивши оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції фактично позбавив її ефективного засобу правового захисту в національному органі.
14.        Крім того, при зверненні до суду позивачка оскаржила не лише спірне рішення, а й дії та бездіяльність Комісії, просила суд стягнути з відповідача завдану їй моральну шкоду. Саме такий спосіб захисту вона обрала самостійно та вважає його ефективним.
15.        На підставі викладеного скаржниця просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та направити справу до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для продовження розгляду.
Позиція інших учасників справи 
16.        На момент розгляду справи ВККС відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до Великої Палати Верховного Суду не надіслала.
Рух апеляційної скарги
17.        Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 24 травня 2021 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначила справу до розгляду в порядку письмового провадження без виклику її учасників на підставі частини третьої статті 311 КАС України, оскільки в цій справі предметом апеляційного перегляду є ухвала про закриття провадження у справі та немає необхідності виклику сторін для надання пояснень з огляду на обставини справи, а також ураховуючи практику Європейського суду з прав людини про доцільність розгляду справи на основі письмових доказів у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини», заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі «Варела Ассаліно проти Португалії», заява № 64336/01).
Обставини справи, установлені судом першої інстанції
18.        Указом Президента України від 12 березня 2012 року № 193/2012 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва строком на п`ять років.
19.        Рішенням Комісії від 20 жовтня 2017 року за № 106/зп-17 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема й судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 .
20.        Позивачка склала анонімне письмове тестування, за результатами якого набрала 88,875 бала. За результатами виконаного практичного завдання позивачка набрала 65 балів. На етапі складення іспиту суддя загалом набрала 153,875 бала.
21.         ОСОБА_1 пройшла тестування особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей, за результатами якого складено висновок та визначено показники критеріїв особистої, соціальної компетентності, професійної етики та доброчесності.
22.        Рішенням Комісії від 16 березня 2018 року № 54/зп-18 позивачку допущено до другого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
23.        18 квітня 2018 року Комісія провела співбесіду із суддею ОСОБА_1 , під час якої обговорила питання щодо показників за критеріями компетентності, професійної етики та доброчесності, які виникли під час дослідження суддівського досьє.
24.        За критерієм компетентності (професійної, особистої та соціальної) суддя набрала 344,865 бала, за критерієм професійної етики та доброчесності - 128,67 бала та 128,33 бала відповідно.
25.        Рішенням від 18 квітня 2018 року № 425/ко-18 ВККС: визначила, що суддя Шевченківського районного суду міста Києва  ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді набрала 601,9 бала; визнала позивачку такою, що не відповідає займаній посаді; вирішила внести до ВРП подання з рекомендацією про звільнення з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва  ОСОБА_1 .
Спірне рішення мотивовано тим, що за результатами кваліфікаційного оцінювання позивачка набрала 601,9 бала, що становить менше 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв.
26.        Рішенням ВРП від 17 грудня 2019 року за № 3516/0/15-19 відмовлено в задоволенні подання ВККС про звільнення  ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
27.        Вважаючи вказане рішення ВККС протиправним, позивачка звернулася до суду із цим позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновку суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи 
28.        Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
29.        Відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII) відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності вказаним Законом, має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.
30.        Згідно з пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, оцінюється колегіями ВККС у порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням ВРП на підставі подання відповідної колегії Комісії.
31.        На підставі пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
32.        Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією.
33.        У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), series A, № 93).
34.        Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
35.        Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
36.        За змістом частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
37.        За частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
38.        Гарантоване статтею 55 Конституції України та КАС України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
39.        За правилами пункту 2 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним і скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
40.        Як убачається з матеріалів справи,    ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання протиправним і скасування рішення ВККС від18 квітня 2018 року № 425/ко-18, яким: визначено, що суддя Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1  за результатами кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді набрала 601,9 бала; визнано позивачку такою, що не відповідає займаній посаді; вирішено рекомендувати ВРП розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва. 
41.        Згідно із частинами сьомою, восьмою статті 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом, а рішення Комісії щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.
42.        Таким чином, рішення ВККС про надання рекомендації щодо звільнення судді з посади може бути оскаржено тільки разом із рішенням ВРП, ухваленим за відповідною рекомендацією.
43.        Отже, рішення ВККС про надання рекомендації щодо звільнення судді з посади саме по собі не має наслідком звільнення судді. Під час розгляду подання ВККС про звільнення судді ВРП може і не погодитися з висновком ВККС.
44.        Звільнення судді з посади є конституційною функцією ВРП. У межах «кваліфікаційного» провадження ВРП має право перевірити вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС. У разі виявлення недоліків, що мають суттєве значення, зокрема вплинули на об`єктивність оцінювання, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України.
45.        ВРП може ухвалити рішення про відмову в задоволенні подання про звільнення судді з посади. У цьому випадку суддя продовжує перебувати на посаді, а рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді втрачає юридичне значення.
46.        Ураховуючи наведене, а також статус і повноваження ВРП і ВККС у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді, Велика Палата Верховного Суду вважає, що передбачене частиною першою статті 88 Закону № 1402-VIII оскарження рішення ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП.
47.        При цьому таке оскарження рішення Комісії можливе лише в разі задоволення ВРП відповідної рекомендації про звільнення судді з посади.
48.        Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 9901/637/18 (провадження № 11-1344заі18), від 29 квітня 2020 року у справі № 9901/831/18 (провадження № 11-1213заі19), від 23 вересня 2020 року у справі № 9901/810/18 (провадження № 11-202заі20), від 28 жовтня 2020 року у справі № 9901/3/19 (провадження № 11-222заі20).
49.        Оскільки ВРП рішенням від 17 грудня 2019 року № 3516/0/15-19 відмовила в задоволенні подання ВККС про звільнення  ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, спірне рішення ВККС від18 квітня 2018 року № 425/ко-18, вичерпавши свою дію, втратило юридичне значення. При цьому згадане рішення ВККС не може мати преюдиційне значення під час вирішення питання щодо суддівської кар`єри   ОСОБА_1 .
50.        За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про те, що спірне рішення Комісії не може бути самостійним предметом судового розгляду.
51.        Позовні вимоги про: 1) визнання протиправними дій відповідача, вчинених у ході кваліфікаційного оцінювання позивачки, а саме щодо: неналежного оформлення суддівського досьє  ОСОБА_1 № 01557; поставлення під час співбесіди запитань, які, на думку позивачки, не відповідають вимогам чинного законодавства; незаконного включення до резолютивної частини спірного рішення інформації про рекомендацію розглянути питання про звільнення      ОСОБА_1 із займаної посади; 2) визнання протиправною бездіяльності Комісії щодо незазначення в спірному рішенні мотивів його ухвалення; 3) зобов`язання Комісії провести кваліфікаційне оцінювання   ОСОБА_1 відповідно до вимог законодавства України, - нерозривно пов`язані з позовною вимогою про скасування спірного рішення Комісії та фактично є обґрунтуванням і метою останньої, а отже, цим вимогам також не може надаватися правова оцінка судом після прийняття ВРП рішення про відмову в задоволенні подання ВККС про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
52.        Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду, а також спорів, стосовно яких законом установлені імперативні вимоги щодо суб`єктного складу, у зв`язку із чим суд першої інстанції обґрунтовано не зазначив про те, до юрисдикції якого суду належить вирішення вказаних позовних вимог, заявлених у цій справі.
53.        Щодо вимоги        ОСОБА_1 про стягнення з ВККС на її користь моральної шкоди в розмірі 1 млн грн Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.
54.        За правилами частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
55.        Хоч вимога про відшкодування моральної шкоди і була заявлена в одному провадженні з вимогами вирішити публічно-правовий спір, але провадження у справі в частині вимог про вирішення публічно-правового спору було закрито, оскільки ці вимоги не можуть бути самостійним предметом судового розгляду, Велика Палата Верховного Суду вважає, що спір у частині вимоги про відшкодування моральної шкоди також не належить до юрисдикції адміністративного суду та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
56.        Наведене спростовує посилання   ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо відсутності підстав для закриття провадження у справі.
57.        Інші доводи скаржниці, наведені в апеляційній скарзі, правильності висновків суду першої інстанції також не спростовують. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
58.        Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
59.        На підставі статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
60.        Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, то апеляційна скарга       ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 квітня 2021 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                                                 О. С. Золотніков
Судді:                                         Т. О. Анцупова                                                 К. М. Пільков
                                                    Ю. Л. Власов                                                          О. Б. Прокопенко
                                                    М. І. Гриців                                                        В. В. Пророк
                                                    Д. А. Гудима                                                         Л. І. Рогач
                                                    Ж. М. Єленіна                                                   О. М. Ситнік
                                                    Л. Й. Катеринчук                                             В. М. Сімоненко
                                                    В. С. Князєв                                                      І. В. Ткач
                                                    Л. М. Лобойко