Справа № 133/640/21
Провадження № 22-ц/801/1625/2021
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пєтухова Н. О.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року	Справа № 133/640/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М.,
суддів: Ковальчука О.В., Берегового О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Лучицького А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 травня 2021 року, ухвалене суддею Козятинського міськрайонного суду Вінницької області Пєтуховою Н.О.,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Козятинської міської ради Хмільницького району Вінницької області, в якому просив визнати за ним право власності на нерухоме майно за набувальною давністю , а саме на 53/200 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 .
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.09.2020, ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить нерухоме майно, яке складається з 147/200 частки житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , що належали померлій ОСОБА_3 .
ОСОБА_1 зазначає, що у вказаному будинку він почав проживати з 2007 року, оскільки ОСОБА_3 , яка є його бабусею, потребувала догляду, тому він доглядав її та допомагав по господарству, а також вільно володів та користувався зазначеним будинком з господарськими будівлями та земельною ділянкою, на якій розташоване вказане нерухоме майно. 
10.05.2007 ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла все належне їй на день смерті ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, яку позивач прийняв у встановленому законом порядку та оформив свої спадкові права.
Під час оформлення спадщини виявилось, що 53/200 частки даного житлового будинку належать невістці померлої ОСОБА_3 – ОСОБА_2 , яка також померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та спадкоємців по собі не залишила.
ОСОБА_1 вказує, що будинком, в тому числі і часткою, яка належить померлій ОСОБА_2 , він відкрито та добросовісно користується з 2007 року, тобто більше 10 років- з того часу, як почав доглядати за ОСОБА_3 . Однак, що вказана частка належить померлій ОСОБА_2 , позивач не знав до 2020 року, а саме до того часу, коли він почав збирати документи для оформлення спадщини, а навпаки, весь час вважав, що будинок в цілому належить померлій ОСОБА_3 .
Позивач вважає, що ним були дотримані усі умови для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом. 
Заочним рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог , посилаючись при цьому на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
В якості основного доводу скаржник зазначив те, що суд не дав належної оцінки тому факту, що він не знав і не міг знати, що вказана частина будинку належить ОСОБА_2 , так як вона в цьому будинку не проживала. Крім того вказує, що, ним було доведено зокрема, що інших претендентів на майно ОСОБА_2 немає. Доводи апеляційної скарги в основному зводяться до обставин, якими позивач обґрунтовував позовні вимоги. 
Правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався. 
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду відповідає, оскільки є законним та обґрунтованим.
Судом встановлено, що позивач  ОСОБА_1 є власником 147/200 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами , що розташований по АДРЕСА_1 (а.с.9).
Вказане майно позивач набув у власність  на підставі заповіту , складеному спадкодавцем  ОСОБА_3  , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_1  (а.с. 6).
Інша частина будинку, а саме 53/200 його частки належить на праві власності ОСОБА_2 ,яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 17).
ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_1 з 2007 року по теперішній час, про що свідчить довідка № 867від 02.03.2021, однак зареєстрований у даному будинку з 09.09.2014 року (а.с. 32).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що позивачем не було доведено ті обставини, на які він посилався, звертаючись до суду з позовом, тобто обставин, передбачених у статті 344 ЦК України, які є необхідною умовою для набуття права власності за набувальною власністю.
З таким висновком погоджується Вінницький апеляційний суд. 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Згідно із статтею 328ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18.
В свою чергу, відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду у  постанові  від 17 жовтня 2019 року у справі № 310/1856/17 та у постанові від 21 вересня 2019 року у справі № 225/5271/18,  володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач не є добросовісним володільцем майна, а фактичне користування частиною будинку не є правовою підставою для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.
Так позивачем не було доведено факт безперервності володіння майном, що належало ОСОБА_2 . Не було доведено і факт безперервного проживання позивача у вказаному будинку. Крім того в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження безперервності володіння позивачем об`єктом нерухомості протягом строку, визначеного законом, а також відсутні докази підтвердження відсутності спадкоємців після смерті ОСОБА_2 . 
За правилами статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги про те, що померла ОСОБА_2 в будинку не проживала, а тому позивач не знав та не міг знати, що їй належить 53/200 частини спірного житлового будинку,  не заслуговують на увагу, оскільки такі твердження позивача не підтверджені належними та допустимими доказами, про що зазначено вище.
Доводи скаржника щодо того, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки доказам, не впливають на правильність оскаржуваного рішення, оскільки докази, на які посилаються в апеляційній скарзі ОСОБА_1  були предметом дослідження у суді, на підставі яких суд зробив правильний висновок.
Відтак, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, і н спростовують висновків суду.   
Розглядаючи спір, суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 13 вересня 2021 року.

Головуючий                                                        М.М. Якименко
Судді:                                                             О.В. Ковальчук
                                                                               О.Ю. Береговий