Ухвала
 
07 липня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 761/16749/15-ц
провадження № 61-4018ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Всеукраїнська громадська організація «Гільдія кінорежисерів «24/1», Міністерство економічного розвитку і торгівлі, ОСОБА_4 , про визнання недійсним авторського договору, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Всеукраїнська організація «Гільдія кінорежисерів «24/1», Міністерство економічного розвитку і торгівлі, ОСОБА_4 , про визнання недійсним авторського договору.
 
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_5 , який є автором твору: «Опис і зображення головних персонажів аудіовізуальних анімаційних (мультиплікаційних) творів із серії «ІНФОРМАЦІЯ_2» - трьох запорізьких козаків: «ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10», що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір від 02 липня 2002 року № НОМЕР_1. Після смерті батька, позивачка є єдиним спадкоємцем, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20 квітня 2010 року.
 
У травні 2014 року, під час розгляду цивільної справи № 753/21118/13-ц, позивачка дізналася, що 13 травня 2014 року. Державною службою інтелектуальної власності було проведено реєстрацію договору, який стосується права автора на твір «Опис і зображення головних персонажів аудіовізуальних анімаційних (мультиплікаційних) творів із серії «ІНФОРМАЦІЯ_2» - трьох запорізьких козаків: «ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10», майнові права, які відповідно до договору належать відповідачу та видане рішення про реєстрацію цього договору, який стосується права автора на твір від 28 квітня 2014 року № 2457.
 
Позивач зазначала, що вказаний договір порушує її права, як спадкоємця за законом після смерті її батька, та повинен бути визнаний судом недійсним з підстав передбачених, статтями 44, 48 ЦК УРСР (1963 року) та статті 33 Закону України «Про авторське право і суміжні права», оскільки цей договір не підписувався її батьком, а також за текстом договору невірно зазначено дата видачі паспорта громадянина України батьку позивачки, підпис та прізвище не зазначені над лінією строки.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався нормою статті 48 ЦК УРСР (1963 року), відповідно до якої, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2019 року скасовано, ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним авторський договір про передачу виключних прав інтелектуальної власності на об`єкти авторського права від 21 вересня 2003 року із «Додатками № 1 і № 2», укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 за участі Всеукраїнської громадської організації «Гільдія кінорежисерів «24/1». Вирішено питання розподілу судових витрат.
Непогодившись із висновками суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі оцінки наявних у матеріалах справи доказів, зазначив, що Висновок експертів від 03 березня 2017 року № 8792/8793/16-32 не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції, оскільки для дослідження був наданий спірний авторський договір не в повному обсязі, що позбавляє суд можливості повно та всебічно встановити дійсні обставини справи, дослідити докази та правильно вирішити справу по суті. Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що висновок експертів від 15 червня 2020 року № 198/19899/19-24/15600-15626/20-34 за результатами проведення судово-технічної експертизи у сукупності з поясненнями експерта ОСОБА_7 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, є повним і об`єктивним доказом у справі та узгоджується з наявними матеріалами справи, у зв`язку із чим може бути покладений в основу рішення суду. На підставі чого суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що права ОСОБА_3 , за захистом яких вона звернулась, дійсно були порушені.
 
28 січня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року повернуто заявнику, на підставі пункту 4 частини четвертої статті 393 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
 
Верховний Суд, повертаючи касаційну скаргу, зазначив, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення.
 
У березні 2021 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1  - ОСОБА_2 вдруге звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Разом із касаційною скаргою заявник подав заяву про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року. На обґрунтування поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження заявник зазначив, що 30 грудня 2020 року представник відповідача отримав копію оскаржуваної постанови в канцелярії суду, 28 січня 2021 року подано вперше касаційну скаргу на зазначене вище судове рішення, яку ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2021 року повернуто заявнику. Зазначив, що вперше касаційну скаргу ним подано у строк передбачений статтею 390 ЦПК України, проте така не відповідала вимогам ЦПК України.
 
Також, на обґрунтування поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження зазначив, що після повернення первісно поданої касаційної скарги, ним у короткий термін подано нову редакцію касаційної скарги. Звертав увагу на фізичний стан ОСОБА_1 , зокрема, що у грудні 2020 року він переніс операцію, що підтверджується виписним епікризом, а також на той факт, що його довіритель тимчасово перебуває за межами України, останній раз приїздив до України 21 лютого 2021 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2021 року наведені особою, яка подала касаційну скаргу, підстави для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження визнані неповажними, оскільки заявником не наведено мотивованого обґрунтування поважності причин пропуску строку з касаційною скаргою вперше, не надано належних доказів на підтвердження дати отримання ним копії постанови апеляційного суду. Касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги. Зокрема, запропоновано заявникові подати заяву про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням інших підстав та надання доказів на їх підтвердження, надати касаційну скаргу у новій редакції, в якій навести обґрунтування підстав касаційного оскарження.
 
23 квітня 2021 року засобами поштового зв`язку заявник подав нову заяву про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження та касаційну скаргу у новій редакції.
 
Заяву про поновлення пропущеного строку представник ОСОБА_1  - ОСОБА_2 обґрунтував тими ж мотивами, що й заяву від 12 березня 2021 року, проте надав на підтвердження своїх доводів лист Київського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року, з якого убачається, що заявник отримав копію оскаржуваної постанови в суді апеляційної інстанції 30 грудня 2020 року. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2021 року визнано підстави для поновлення строку на касаційне оскарження неповажними. Суд встановив, що заявник підтвердив належними доказами, що звернувшись уперше з касаційною скаргою 28 січня 2021 року, він мав право на касаційне оскарження. Разом із цим, заявником не наведено поважних причин за яких ані відповідачем, ані його представником не вчинялось жодних дій для подання касаційної скарги повторно у найкоротший термін, з моменту отримання ухвали Верховного Суду про повернення первісно поданої касаційної скарги. 
 
У червні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав заяву про поновлення строку на касаційне оскарження, яку обґрунтовує тим, що він подав повторно касаційну скаргу у найкоротший термін з моменту повернення первісно поданої касаційної скарги.
 
Відповідно до частини першої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення та надані заявником докази, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки встановлені обставини свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є згідно із статтею 390 ЦПК України підставою для його поновлення.
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_3 було відомо про існування оспорюваного договору з 23 травня 2012 року, проте звернулась із позовом лише 10 червня 2015 року, тобто з пропуском позовної давності. Представник відповідача заявляв у суді першої інстанції клопотання про застосування позовної давності, однак суд апеляційної інстанції не взяв це до уваги. Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач дізналась про порушення своїх прав лише у травні 2014 року. Таким чином апеляційний суд ухвалив судове рішення без урахуванням висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16, від 13 березня 2017 року у справі № 6-80цс17, постановах Верховного Суду: від 15 травня 2018 року у справі № 922/2058/17, від 13 листопада 2018 року у справі № 924/127/17, від 15 січня 2019 року у справі № 910/2972/18, від 10 квітня 2019 року у справі № 6/8-09, від 13 серпня 2019 року у справі № 910/11614/18, від 22 серпня 2019 року у справі № 910/15453/17, від 03 вересня 2019 року у справі № 920/903/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 910/16827/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також, як підставу касаційного оскарження заявник зазначає порушення апеляційним судом норм процесуального права, зокрема: суд необґрунтовано відхилив заперечення відповідача на клопотання позивача про призначення експертизи, суд безпідставно надав перевагу одному експертному висновку перед іншими, не дослідив та не надав належну оцінку стосовно усіх доказів у справі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Оскільки недоліки касаційної скарги усунуто, за формою та змістом касаційна скарга відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, отже наявні підстави для відкриття касаційного провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та витребування справи з суду першої інстанції.
Крім того, разом зі скаргою заявник подав клопотання про зупинення виконання постанови апеляційного суду в частині примусового стягнення з ОСОБА_1 судових витрат, яке обґрунтовує тим, що таке стягнення призведе до суттєвого погіршення майнового стану ОСОБА_1 .
Відповідно до абзацу 2 частини восьмої статті 394 ЦПК України, за наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, суд у разі необхідності вирішує питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії.
 
Частиною першою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за заявою учасника або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
 
Клопотання про зупинення виконання (дії) судового рішення має бути мотивованим, містити достатні та обґрунтовані підстави для зупинення виконання (дії) судового рішення, підтверджені певними доказами, зокрема, у разі відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду має бути надано копію такої постанови. Вирішуючи питання про зупинення виконання (дії) судового рішення або його дії, суд касаційної інстанції враховує існування об`єктивної необхідності у цьому, зокрема, у разі ймовірності утруднення повторного розгляду справи внаслідок можливого скасування судового рішення, забезпечення дотримання балансу інтересів сторін, запобігання порушенню прав осіб, які брали участь у справі та які не брали такої участі, але рішенням суду вирішено питання про їх права, свободи чи обов`язки.
Отже, клопотання про зупинення виконання судових рішень має бути мотивованим та містити підстави для зупинення виконання судового рішення, підтверджені належними доказами. У клопотанні заявник повинен навести обґрунтування його вимог та довести, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для відновлення порушених прав необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, або буде неможливим повернення виконання судового рішення у разі, якщо воно буде скасовано.
Оскільки доводи клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року не містять достатніх підстав для зупинення виконання постанови  року, тому у задоволенні такого клопотання слід відмовити.
 
Керуючись статтями 389, 390, 394, 395, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Поновити представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року.
 
Відкрити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Всеукраїнська громадська організація «Гільдія кінорежисерів «24/1», Міністерство економічного розвитку і торгівлі, ОСОБА_4 , про визнання недійсним авторського договору, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року.
 
Витребувати з Шевченківського районного суду міста Києва матеріали справи № 761/16749/15-ц.
 
У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року відмовити.
 
Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, в 10-денний строк з дня отримання ухвали.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:          	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак     Г. І. Усик