ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2878/17  Номер провадження 22-ц/814/2048/21	Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В.  Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді: Бутенко С. Б.
Суддів: Кузнєцової О. Ю., Прядкіної О. В.,
розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго»
на рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 липня 2021 року у складі судді Турченко Т. В.
у цивільній справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання,
в с т а н о в и в:
В травні 2017 року представник ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у якому просив про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги теплопостачання, що утворилась за період з 01 січня 2009 року по 01 вересня 2012 року, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за період з 01.03.2009 по 01.03.2017 загальною сумою 11 005,44 грн. 
Позов мотивовано тим, що ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» надає послуги з централізованого теплопостачання до квартири відповідачів по АДРЕСА_1 з опалювальною площею 44,9 кв. м. Покладені законодавством зобов`язання щодо оплати послуг з теплопостачання відповідачі виконували частково, що свідчить про визнання ними свого боргу та переривання позовної давності. За період з 01 січня 2009 року по 01 вересня 2012 року утворилась заборгованість в сумі 5 512,95 грн, яку відповідачі відповідно до вимог статті 625 ЦК України зобов`язані сплатити з урахуванням індексу інфляції за період з 01.03.2009 по 01.03.2017 в сумі 4 454,94 грн та 3% річних в сумі 1 037,55 грн. 
Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 03 липня 2017 року позовні вимоги ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» були задоволені повністю. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованість за послуги теплопостачання в сумі 11 005,44 грн та 1 600 грн сплаченого судового збору, а всього 12 605,44 грн.
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 12 травня 2021 року за заявою ОСОБА_2  про перегляд заочного рішення заочне рішення цього суду від 03.07.2017 скасовано, справу призначено до розгляду в спрощеному порядку з викликом сторін. 
При новому розгляді справи рішенням Київського районного суду м. Полтави від 09 липня 2021 року в задоволенні позову ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» відмовлено у зв`язку із пропуском строку звернення до суду. 
Не погодившись з даним рішенням, представник ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» задовольнити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі.
Квартира АДРЕСА_2 належить відповідачам на праві спільної сумісної власності з 1996 року та згідно статей 322, 360 ЦК України вони несуть тягар з утримання спільного майна.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачами покладених законом зобов`язань по оплаті послуг з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 підприємство зверталося за судовим захистом прав кредитора на стягнення грошових коштів в порядку наказного провадження.
За заявою від 29.12.2010 Київським районним судом м. Полтави 03.02.2011 було видано судовий наказ № 2н-279/11 про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за спожиті послуги теплопостачання за період з 01.01.2009 по 01.12.2010 з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в сумі 2 941,74 грн.
За заявою від 20.09.2012 Київським районним судом м. Полтави виданий судовий наказ від 09.10.2012 № 1609/8203/2012 про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за спожиті послуги теплопостачання за період з 01.12.2010 по 01.09.2012 з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в сумі 2 969,77 грн.
В подальшому, за заявами боржників вказані судові накази було скасовано ухвалами Київського районного суду м. Полтави від 23.03.2017.
Посилаючись на те, що за нормами статті 118 ЦПК України, що діяли до 15.12.2017, було встановлено обов`язковість першочергового звернення за судовим захистом в порядку наказного провадження, подання ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» 03.02.2011 та 20.09.2012 до Київського районного суду м. Полтави заяв про видачу судових наказів про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, а також факт скасування судових наказів 23.03.2017 двічі переривало перебіг строку позовної давності, тому саме з моменту винесення судом ухвал про скасування судових наказів від 23.03.2017 відповідно до частини першої статті 261 ЦК України почався перебіг позовної давності, оскільки саме з цього часу у стягувача виникло право звернутися з тими ж вимогами в позовному провадженні, а порушене право після скасування судового наказу знову підлягало судовому захисту. 
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, що є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат на 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, встановлених статтею 625 ЦК України застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (статті 257 ЦК України), яка внаслідок вчиненням позивачем дій по стягненню заборгованості переривалась та на час звернення до суду з цим позовом не сплинула.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Сидоренко І. О. просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що позиція позивача про те, що у зв`язку зі зверненням ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до суду з заявами по видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за послуги теплопостачання строк позовної давності перервався є необґрунтованою, не відповідає чинним правовим нормам та суперечить актуальним правовим позиціям Верховного Суду, які в силу приписів частини четвертої статті 263 ЦПК України мають бути застосовані судом до спірних правовідносин.
Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом по справі встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири загальною площею 44,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого відділом приватизації житла «Полтаванафтогаз» від 13.11.1996, що встановлено рішенням Київського районного суду м. Полтави від 08.12.2016 у справі № 552/6675/16-ц.
Відповідачі зареєстровані та проживають за вказаною адресою, користуються послугами по забезпеченню централізованого опалення квартири, які надаються ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» відповідно до «Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005.
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за послуги теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.01.2009 по 01.09.2012 утворилась заборгованість в сумі 5 512,95 грн. За цей період оплата послуг споживачем здійснена лише у листопаді 2009 року в сумі 132,82 грн з нарахованих до сплати у цьому місяці 123,92 грн.
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 23.03.2017 у справі № 2н-279/11 скасовано судовий наказ № 2н-279/11 від 03.11.2011 про стягнення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованості в розмірі 2 941,74 грн солідарно та витрат по ІТЗ судового процесу в розмірі по 15 грн з кожного. 
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 23.03.2017 у справі № 1609/8203/12 скасовано судовий наказ № 1609/8203/12 від 09.10.2012 про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за послуги, отримані за період з 01.12.2010 по 01.09.1012 в розмірі 2 969,77 грн, 107,30 грн судового збору, а всього 3 077,07 грн солідарно. 
У заяві від 15.04.2021 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 липня 2017 року по справі № 552/2878/17 відповідачем ОСОБА_2 заявлено про застосування позовної давності у спорі (а.с. 49).
Відмовляючи у задоволенні позову ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено визначений законом трирічний строк позовної давності та не надано суду доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку.
В оскаржуваному рішенні судом також зазначено, що договір про надання житлово-комунальних послуг від 02.04.2008 укладений з ОСОБА_3 , а не з відповідачами, та за вказаною адресою у період з 10.09.2008 по 16.10.2015 відповідач ОСОБА_2 не проживала та відповідно послуги теплопостачання не отримувала, що встановлено ухвалою суду від 23.03.2017 у справі № 2н-279/11 та на підставі частини четвертої статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.
Колегія суддів апеляційного суду з висновками суду першої інстанції повністю погодитись не може з огляду на наступне.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). 
Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон).
У частині першій статті 19 Закону передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Суд застосовує позовну давність лише у разі обґрунтованості позову. Якщо право чи інтерес, за захистом якого позивач звернувся до суду, не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)).
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).
Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.
Подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи за її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.
Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року).
Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин. 
Якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення.
Такі правові висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс-19) та відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
У справі, яка переглядається апеляційним судом встановлено, що відповідачі, як співвласники квартири АДРЕСА_2 , до якої позивачем надаються послуги теплопостачання, несуть обов`язок з утримання цього майна та оплати наданих послуг з централізованого опалення загальної площі квартири 44,9 кв. м, проте, свої зобов`язання належним чином не виконують, внаслідок чого з 01 січня 2009 року по 01 вересня 2012 року утворилась заборгованість в сумі 5 512,95 грн. 
Доводи відповідача ОСОБА_2 , що вона не проживала у вказаній квартирі з 10 вересня 2008 року по 16 жовтня 2015 року, оскільки відбувала покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби, та не користувалась послугами теплопостачання не заслуговують на увагу, оскільки обов`язок відповідачів ґрунтується на праві власності, яка зобов`язує, тягар утримання майна згідно статті 322 ЦК України покладається на власника. Співвласники відповідно до своєї частики у праві власності зобов`язані брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном (стаття 360 ЦК України).
Таким чином, не проживання власника у вказаній квартирі та відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі за умови, що такі послуги позивачем надавались, що доводиться матеріалами справи та відповідачами не заперечується.
Разом з тим, судом першої інстанції вірно встановлено, що з вимогами про стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги у період з 01.01.2009 по 01.09.2012 позивач звернувся лише 11.05.2017, пропустивши трирічний строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.
З огляду на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, подання заяв про видачу судових наказів про стягнення з відповідачів спірної заборгованості не переривають позовної давності, дій, що свідчать про визнання відповідачами свого боргу протягом строку позовної давності по справі не встановлено та суду таких обставин не доведено, тому висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» про стягнення з відповідачів 5 512,95 грн заборгованості за послуги теплопостачання за період з 01.01.2009 по 01.09.2012, 791,51 грн інфляційних втрат та 577,76 грн - трьох процентів річних від простроченої суми на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України у зв`язку із спливом позовної давності до таких вимог є законними та обґрунтованими і доводами апеляційної скарги не спростовуються.
Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункт 45)).
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15).
Враховуючи те, що відповідачі, як встановлено судом, прострочили виконання грошового зобов`язання на суму 5 512,95 грн, вони на вимогу позивача повинні сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми в межах трирічного строку позовної давності, що передували пред`явленню позивачем даного позову, тобто за період з 11 травня 2014 року по 01 березня 2017 року, що становить 3 663,43 грн - інфляційних втрат та 445,78 грн - три проценти річних.
Оскільки відповідальність за порушення грошового зобов`язання є індивідуальною, з кожного відповідача на користь позивача підлягає стягненню по 1 831,72 грн у відшкодування інфляційних втрат та по 222,89 грн трьох процентів річних від простроченої суми. 
За наведених обставин рішення суду першої інстанції в частині застосування позовної давності до зобов`язань відповідачів за статтею 625 ЦК України сплатити на вимогу позивача індекс інфляції та три проценти річних від простроченої суми за період з 11.05.2014 по 01.03.2017 року підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго».
На підставі частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України, ухвалюючи нове рішення в частині позовних вимог апеляційний суд відповідно змінює розподіл судових витрат, які покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подання позовної заяви позивачем сплачено судових збір у сумі 1 600 грн, за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції - 3153 грн (а.с. 1, 2, 143), пропорційно розміру задоволених позовних вимог понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідачів.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 липня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми за період з 11 травня 2014 року по 01 березня 2017 року скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позов Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2  на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» по 1 831,72 грн інфляційних втрат та по 222,89 грн трьох процентів річних від простроченої суми з кожного. 
Змінити розподіл судових витрат та стягнути з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» по 887,38 грн з кожного понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору.
В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя:                                                С. Б. Бутенко

Судді:                                                                        О. Ю. Кузнєцова

                                                                       О. В. Прядкіна