15.07.21
22-ц/812/1277/21
Провадження №22-ц/812/1277/21
ПОСТАНОВА
Іменем України
15 липня 2021 року                                                        м. Миколаїв
                                                                                      справа № 477/1298/20
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,
із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області, постановлену 19 травня 2021 року під головуванням судді Полішко В.В., повний текст судового рішення складений 24 травня 2021 року,
У С Т А Н О В И В:
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до ОСОБА_2 , який обґрунтовувала тим, що вона та відповідач є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 . Як вказала позивач, вона є внутрішньо переміщеною особою та окрім цієї частки будинку житлових приміщень в інших регіонах, ніж тимчасово окуповані території в Луганській області не має, а відповідач протягом 12 років в будинку не проживає, займатися ремонтом житла та впорядковувати його не бажає і на даний час виставила його на продаж. Внаслідок неприязних відносин спільне володіння та користування житлом є неможливим.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила припинити право власності ОСОБА_2 на Ѕ частку житлового будинку по АДРЕСА_1 , шляхом виплати грошової компенсації, та визнати за нею право власності на Ѕ частку спірного житлового будинку.
27 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну відповідачці частку житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27 липня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі № 477/1298/20, а саме: накладено арешт на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Жовтневою державною нотаріальною конторою Миколаївської області 30 липня 2008 року за №1-1203.
18 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про виправлення описки в ухвалі про забезпечення позову, зазначивши дату її постановлення 28 липня 2020 року, замість 27 липня 2020 року, посилаючись на те, що згідно інформації ДП «Інформаційні судові системи» електронний примірник судового рішення від 28.07.2020 року у справі № 477/1298/20, провадження № 2-з/477/26/20 створено 28.07.2020 року о 13:58, кориговано 28.07.2020 року о 13:59, підписано електронним цифровим підписом 28.07.2020 року о 13:59 та в Єдиному державному реєстрі судових рішень також датовано 28.07.2020 року.
Також 18 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявами про винесення додаткової ухвали з приводу заявленого 27.10.2020 року клопотання про повернення надміру сплаченого судового збору та винесення додаткової ухвали про витребування доказів – інформації з Державної прикордонної служби України.
Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 травня 2021 року відмовлено у задоволенні вищевказаних клопотань – заяв позивача: про виправлення описки в ухвалі суду про забезпечення позову від 27 липня 2020 року; про винесення додаткової ухвали про повернення надміру сплаченого судового збору; про витребування доказів – інформації з державної прикордонної служби України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права просила скасувати ухвалу суду і постановити нове рішення, яким задовольнити її клопотання. 
Ухвалами Миколаївського апеляційного суду від 15 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 травня 2021 року про залишення без задоволення заяви про витребування доказів повернуто до суду першої інстанції для виконання вимог пп. 15.11 п. 15 ч. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали про залишення без задоволення її заяви про виправлення описки в ухвалі суду про забезпечення позову від 27 липня 2020 року та про винесення додаткової ухвали про повернення надміру сплаченого судового збору.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , зазначає, що ухвала про забезпечення позову, що є в матеріалах справи із шрихкодовим ідентифікатором, могла бути виготовлена лише після створення її 28 липня 2020 року в автоматизовані системі документообігу суду, а тому ухвали про забезпечення позову до 27 липня 2020 року не існувало і 27 липня 2020 року це рішення не ухвалювалось, отже існують підстави для виправлення описки. Також апелянт вказувала, що суд безпідставно не розглянув її аргументи, що не може бути немайновою вимога, яка підлягає конкретній грошовій оцінці – вартість 1/2 частки житлового будинку. 
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
В судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;
3) судом не вирішено питання про судові витрати;
4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Отже, додаткове рішення може бути ухвалено судом у передбачених законом випадках тільки після ухвалення основного рішення.
За такого, вирішення питання про ухвалення додаткового судового рішення є передчасним, а тому суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про винесення додаткової ухвали.
Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно з пунктами 1, 2 частини 2 вказаного Закону за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою – підприємцем, судовий збір сплачується у сумі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, судовий збір сплачується у сумі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі№ 910/13737/19, провадження № 12-36гс20, зазначено, що будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього. 
Отже, судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, стягнення, витребування або повернення майна - як рухомих речей, так і нерухомості - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. 
Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом необхідно розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 просила припинити право власності ОСОБА_2 на Ѕ частку спірного житлового будинку та визнати за нею (позивачкою) право власності на цю частку нерухомого майна.
Отже, судовий збір за вимогу про визнання права власності сплачується як за майнову вимогу
Позовна вимога припинити право спільної часткової власності на спірне майно є вимогою немайнового характеру.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 495/1706/16-ц.
Згідно частини третьої статті 6 Закону "Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. 
Статтею 7 Закону України "Про судовий збір» встановлено вичерпний перелік підстав для повернення суми сплаченого судового збору. Так, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; повернення заяви або скарги; відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі; залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).
У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.
У разі наявності вищезазначених підстав особа має право звернутися із заявою про повернення сплаченої суми судового збору до суду, який вирішував питання, пов`язані з відкриттям провадження у справі чи розглядав справу.
При цьому приписами частин 2, 3 ст. 176 ЦПК України встановлено, що визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. У разі збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову несплачену суму судового збору належить сплатити до звернення в суд з відповідною заявою. У разі зменшення розміру позовних вимог питання про повернення суми судового збору вирішується відповідно до закону.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції обгрунтованно відмовив у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення про повернення надміру сплаченого судового збору.
Переглядаючи ухвалу суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заяви позивача про виправлення описки в ухвалі суду про забезпечення позову, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 269 ЦПК України cуд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки. 
Описка - це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо). 
У відповідності до роз`яснень, викладених в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року за №14, вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні або ухвалі), суд не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки в ухвалі про забезпечення позову від 27 липня 2020 року, суд обгрунтовано виходив з відсутності підстав для виправлення описки.
Так, відповідно до п. 1 розділу ХІІІ «Положення про автоматизовану систему документообігу суду» оригінал електронного судового рішення вноситься судом до Єдиного державного реєстру судових рішень у відповідності до Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень.
Відповідно до п.п. 1, 2 розділу ІІ Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 19.04.2018 року №1200/0/15-18 (далі Порядок), електронний примірник судового рішення або окремої думки судді виготовляється судом в АСДС у день ухвалення судового рішення або виготовлення його повного тексту в паперовій формі, підписується ЕЦП судді, який ухвалив таке судове рішення, а в разі колегіального розгляду - ЕЦП усіх суддів, що входять до складу колегії, та зберігається у стані, що унеможливлює його подальше коригування.
Дата та час підписання ЕЦП, а також дата та час надсилання до Реєстру електронного примірника судового рішення або окремої думки судді автоматично зберігається в АСДС і не підлягає коригуванню.
Пунктом 1 розділу III Порядку встановлено, що електронний примірник судового рішення або окремої думки судді оприлюднюється шляхом надсилання до Реєстру у день його виготовлення засобами АСДС. Реєстраційні відомості, зазначені в пункті 3 розділу II цього Порядку, надсилаються до Реєстру у складі електронного документа, який вони описують.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає що, порушення строків складення судового рішення та направлення його до Єдиного державного реєстру судових рішень 28 липня 2020 року, замість 27 липня 2020 року, не є описками в розумінні ст.269 ЦПК України, оскільки судом ухвала була постановлена 27 липня 2020 року, а тому місцевий суд прийшов до вірного висновку, що підстави для задоволення заяви про виправлення описки відсутні.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності передбачених нормами процесуального права підстав для відмови у задоволенні заяв ОСОБА_1 про постановлення додаткової ухвали про повернення судового збору та про виправлення описки.
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України оскаржувану ухвалу суду необхідно залишити без змін.
Частиною першою статті 136 ЦПК України визначено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 15 червня 2021 року ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.
Витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення (частина друга статті 136 ЦПК України).
Ураховуючи викладене, з огляду на результати апеляційного розгляду відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 454 грн 00 коп.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 травня 2021 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 454 грн 00 коп. (чотириста п`ятдесят чотири гривні)
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України. 
Головуючий: В.В. Коломієць

Судді: О.О. Данилова

Н.О. Шаманська 

Повний текст постанови складено 16 липня 2021 року