ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

05 липня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 923/1094/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Іванов І.В.

за участю представників учасників справи:
від Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ – не з`явився;
від Акціонерного товариства “Херсонська теплоелектроцентраль”, м. Херсон – не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ
на рішення Господарського суду Херсонської області від 08.04.2021 року, м. Херсон, суддя Сулімовська М.Б., повний текст складено та підписано 19.04.2021 року 
у справі № 923/1094/20
за позовом Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ
до відповідача Акціонерного товариства “Херсонська теплоелектроцентраль”, м. Херсон
про стягнення 100 677 321,95 грн.,-
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У листопаді 2020 року Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ звернулось до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до Акціонерного товариства “Херсонська теплоелектроцентраль”, м.Херсон, в якій просило стягнути з Акціонерного товариства “Херсонська теплоелектроцентраль”, м. Херсон на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ борг у загальній сумі 100 677 321,95 грн., у тому числі: 83   843   439,63 грн. – основної заборгованості, 9   482   172,54 грн. – пені, 4   150   360,66 грн. – 3% річних, 3   201   349,12 грн. – інфляційних витрат, а також суму судових витрат. 
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором постачання природного газу № 1637/18-ТЕ-33 від 24.10.2018 року в частині неповної та несвоєчасної оплати вартості поставленого позивачем природного газу, що і стало підставою для нарахування штрафних санкцій та інфляційних втрат.
Рішенням Господарського суду Херсонської області від 08.04.2021 року у справі №923/1094/20 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Акціонерного товариства “Херсонська теплоелектроцентраль”, м. Херсон на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ 83 843   439,63 грн. основної заборгованості, 4 741   086,27 грн. пені, 4 150   360,66 грн. 3% річних, 3 179   186,44 грн. інфляційних втрат, 700   892,54 грн. судового збору; у задоволенні решти позову відмовлено. 
Судове рішення мотивоване тим, що у зв`язку з неналежним виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором постачання природного газу №1637/18-ТЕ-33 від 24.10.2018 року у відповідача виникла перед відповідачем заборгованість, на яку позивачем правомірно було нараховано до стягнення з відповідача пеню, 3% річних та інфляційні втрати. При цьому, здійснивши власний перерахунок інфляційних втрат суд першої інстанції дійшов висновку про невірність обрахунку позивача, а тому задовольнив позовні вимоги в цій частині частково. Крім того, з огляду на матеріальний стан відповідача, неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді пені, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, а також те, що нарахування та стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат компенсує позивачу негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов договору, місцевий господарський дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання відповідача, викладеного у відзиві на позовну заяву, та зменшення загальної суми заявленої до стягнення пені на 50 %.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ з рішенням суду не погодилось, з огляду на що звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило суд рішення Господарського суду Херсонської області від 08.04.2021 року у справі № 923/1094/20 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 4   741   086,27 грн. та інфляційних втрат в розмірі 22   162,68 грн. скасувати; прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» щодо стягнення пені у сумі 4   741   086,27 грн. та інфляційних втрат в розмірі 22   162,68 грн., у задоволенні яких було відмовлено, задовольнити; судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покласти на відповідача.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зауважив, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 4   741   086,27 грн. прийняте з порушенням норм матеріального права, без дослідження усіх істотних обставин справи та підлягає скасуванню в цій частині.
Так, скаржник наголошує, що укладаючи з позивачем договір постачання природного газу, відповідач взяв на себе зобов`язання у разі прострочення виконання умов договору нести відповідальність у вигляді пені у розмірі визначеному цим договором, отже, як наслідок, за прострочення виконання умов договору настає відповідальність, визначена умовами договору, зокрема, сплата неустойки.
Також із посиланням на ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України скаржник зазначає, що єдиною підставою звільнення від господарсько  -правової відповідальності є дія непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин, що унеможливили належне виконання зобов`язання. за даних умов здійснення господарської діяльності. Не є підставами звільнення від відповідальності, зокрема, обставинами, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів. Господарський кодекс України у імперативному порядку встановлює, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодовувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами (ч. 1 ст. 229 Господарського кодексу України). Тобто боржник не звільняється від відповідальності за неналежне виконання зобов`язань за будь-яких обставин. Виконання умов договору не ставиться в залежність від виконання будь-яких зобов`язань з боку третіх осіб, зокрема споживачів.
Скаржник зазначає, що у відповідності до ст. 233 Господарського кодексу України і ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Зі змісту наведених норм випливає, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги майновий стан сторін і оцінити співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, врахував інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства також мають значення для вирішення питання про зменшення пені. При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен врахувати інтереси обох сторін, дослідити належні докази в обґрунтування наведеного відповідачем згідно ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, відповідач до матеріалів справи не надав жодних належних доказів, які б підтверджували неспроможність відповідача виконати взяті на себе зобов`язання.
Разом з тим скаржник наголошує, що станом на 03.01.2017 року сумарна прострочена заборгованість підприємств ТКЕ, ТЕЦ та прямих промислових споживачів перед ним складає близько 25,2 млрд. грн. Борг підприємств ТКЕ (в тому числі і відповідача) та ТЕЦ за природний газ, використаний для виробництва теплової енергії, становить близько 82 % від загальної суми заборгованості. 
При цьому, як стверджує скаржник, зменшуючи розмір пені на 50%, суд таким чином хоче ототожнити зменшення розміру пені з повним звільненням боржника від відповідальності за порушення зобов`язання (ст. 218 Господарського кодексу України), тоді як зі змісту ст. 233 Господарського кодексу України, яка регулює зменшення розміру штрафних санкцій, чітко вбачається, що зменшення судом розміру стягуваної пені є проявом обмеження відповідальності боржника, але аж ніяк не звільненням його від відповідальності. Зменшення розміру пені на 50 % фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін. Зменшення судом розміру пені спричинить позивачу додаткові втрати та дозволить відповідачу і у подальшому безкарно порушувати договірні умови.
З огляду на наведене, скаржник вважає, що відсутність вини відповідача у виникненні боргу, його важкий фінансовий стан не є винятковим випадком та підставою для зменшення неустойки, суд не надав належної уваги ступеню виконання зобов`язання боржником, не виконавши при цьому вимоги закону щодо оцінки майнового стану сторін, які беруть участь у зобов`язанні, та інших інтересів сторін, які заслуговують на увагу, що призвело до порушення ст. 233 Господарського кодексу України, ст. 525, 526, 551, 599,625 Цивільного кодексу України.
Щодо неправомірного перерахунку та зменшення інфляційних нарахувань, що призвело до часткового задоволення позовних вимог, скаржник вказує, що судом першої інстанції здійснено перерахунок інфляційних втрат без урахування правової позиції Верховного суду, яка зафіксована у постанові від 26.06.2020 року по справі № 905/21/19 та постанові від 05.07.2019 року у справі № 905/600/18, відповідно до яких при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із. простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року. Порядок індексації грошових коштів визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін на кінцевий період, поділену на 100 відсотків (абз. 5 п. 4 Постанови КМУ №1078). Отже, при обчисленні інфляційних збитків за наступний період, до початкової заборгованості включається вартість грошей (боргу), яка визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній період.
Також скаржник звертає увагу суду на те, що розрахунок інфляційних втрат здійснено позивачем з урахуванням рекомендацій, викладених у інформаційному листі Вищого господарського суду від 17.07.2012 року № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права».
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.05.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ на рішення Господарського суду Херсонської області від 08.04.2021 року у справі № 923/1094/20, справу призначено до судового розгляду.
Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу, в строк, визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі, не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 року прийнято апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ на рішення Господарського суду Херсонської області від 08.04.2021 року у справі №923/1094/20 до свого провадження колегією суддів у новому складі – головуючий суддя Діброва Г.І., судді Ярош А.І., Принцевська Н.М.
В судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи звіти про відправку поштової кореспонденції електронним зв`язком про отримання ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття та призначення справи до розгляду.
Представник позивача в судове засідання також не з`явився, надавши до Південно-західного апеляційного господарського суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника Акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ за вх. №2145/21/Д2, яке судовою колегією розглянуто та задоволено.
Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
З урахуванням викладеного, та враховуючи те, що судом апеляційної інстанції було створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, явка сторін до суду ухвалами не визнавалася обов`язковою, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, строк розгляду справи добігає кінця, учасники справи мали можливість подати всі необхідні клопотання та заяви, висловити свої позиції щодо суті спору та вимог і доводів апеляційної скарги, при умові задоволення клопотання скаржника про розгляд справи за його відсутності, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ потребує задоволення частково, а рішення Господарського суду Херсонської області від 08.04.2021 року у справі № 923/1094/20  підлягає зміні, виходячи з наступного.
Господарським судом Херсонської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

24.10.2018 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Акціонерним товариством "Херсонська теплоелектроцентраль" (споживач) укладено договір № 1637/18-ТЕ-33 постачання природного газу, за умовами якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2018 році природний газ, а споживач - оплатити його на умовах цього договору (п. 1.1. договору).
Згідно п. 1.2. договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.
Відповідно до абз. 2 п. 2.4. договору підписаний сторонами акт приймання-передачі природного газу, відповідно до п. 3.7. цього договору, вважається узгодженням сторонами загального обсягу переданого газу у відповідному періоді постачання газу.
За умовами п. 3.7. договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному періоді постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному періоді постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.
Згідно п. 3.10. договору споживач підтверджує, що підписаний сторонами акт приймання-передачі газу за період постачання означає повне виконання постачальником своїх зобов`язань в частині постачання природного газу за цим договором у відповідному періоді.
Відповідно до п. 6.1. договору сторони дійшли згоди про те, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця постачання природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.
За умовами пп. 6 п. 7.2. договору споживач (відповідач) зобов`язався своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором.
Згідно з п. 12.1. сторони визначили, що договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2018 року до 26.10.2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.
Договір підписано представниками обох сторін без будь-яких зауважень, підписи скріплено печатками товариств.
В подальшому між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Акціонерним товариством "Херсонська теплоелектроцентраль" (споживач) було укладено низку додаткових угод до договору постачання природного газу від 24.10.2018 року № 1637/18-ТЕ-33, зокрема: 
- від 27.10.2018 №1/2 до договору, якою, крім іншого, збільшено період реалізації природного газу - з 01.10.2018 року по 31.10.2018 року; 
- від 02.11.2018 року 2 від, якою збільшено обсяг природного газу, що підлягає постачанню, змінено ціну газу, збільшено період постачання з 01.10.2018 року по 30.11.2018 року;
- від 23.11.2018 року № 3, якою, крім іншого, збільшено період постачання газу до 30.04.2019 року;
- від 18.03.2019 року № 4, якою, крім іншого, вносились певні зміни, в тому числі що стосується обсягу газу, що підлягає постачанню;
- від 20.03.2019 року № 5, якою, крім іншого, сторонами також вносились певні зміни, в тому числі що стосується обсягу газу, що підлягає постачанню.
Додатковою угодою № 6 від 29.03.2019 року до договору, у зв`язку з тим, що Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 року № 226 було перейменовано у Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", в договір було внесено відповідні зміни щодо типу товариства постачальника.
На виконання умов укладеного між сторонами договору споживачу було поставлено природний газ на загальну суму 211964536,96 грн., а саме: 30.11.2018 року на суму 27424940,27 грн., 31.12.2018 року на суму 51305217,58 грн., 31.01.2019 року на суму 54823160,12 грн., 28.02.2019 року на суму 43447337,62 грн., 31.03.2019 року на суму 34963881,37 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, підписаними представниками обох сторін (т. 1 а.с. 45-49).
В свою чергу, відповідач свої зобов`язання виконав частково, сплативши за отриманий газ 128 121 097,33 грн., що підтверджено відповідними банківськими виписками (т.1 а.с. 88-250, т. 2 а.с. 1-250, т. 3 а.с. 1-250, т. 4 а.с. 1-47).
Доказів оплати решти суми заборгованості матеріали справи не містять.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви часткового прийняття доводів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції частково не погодився з висновком суду першої інстанції.

Скаржником рішення суду першої інстанції фактично оскаржується лише в частині зменшення заявленої до стягнення суми пені та відмови у її стягненні на суму 4   741   086,27 грн., а також відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача суми інфляційних втрат у розмірі 22   162,68 грн., з огляду на що рішення суду переглядається в апеляційному порядку лише в межах зазначених доводів та вимог, а обставини правомірності стягнення з відповідача суми основної заборгованості та нарахованих позивачем 3 % річних колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду в апеляційному порядку не переглядаються.
За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у   ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ч. 1   ст. 173 Господарського кодексу України   господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1   ст. 174 Господарського кодексу України   господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Судом першої інстанції було встановлено, та сторонами не оспорюється, що на виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 211964536,96 грн., при цьому відповідач за отриманий природний газ розрахувався лише частково та з порушенням строків оплати на загальну суму 128 121 097,33 грн., чим порушував умови господарського зобов`язання, у зв`язку з чим, позивач звернувся до Господарського суду Херсонської області з відповідним позовом, в якому просив стягнути з Акціонерного товариства “Херсонська теплоелектроцентраль”, м. Херсон на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ борг у загальній сумі 100 677 321,95 грн., у тому числі: 83   843   439,63 грн. – основної заборгованості, 9   482   172,54 грн. – пені, 4   150   360,66 грн. – 3% річних, 3   201   349,12 грн. – інфляційних витрат.
Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
У розумінні ст. 230 Господарського кодексу України пеня є господарською санкцією у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання.
Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Водночас, у відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно із ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Судом апеляційної інстанції було перевірено здійснений позивачем розрахунок заявленої до стягнення пені та встановлено, що позивачем пеня була нарахована вірно, із урахуванням кінцевого терміну оплати, визначеного договором, встановленої договором ставки пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ та з урахуванням днів та сум часткових оплат, а також відповідає приписам ст. 230, 231 Господарського кодексу України та ст. 549 Цивільного кодексів України, а також не містить арифметичних помилок, в зв`язку з чим судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про його вірність.
Що стосується задоволення судом першої інстанції клопотання відповідача та зменшення нарахованої позивачем до стягнення пені до 50 % від розрахованої позивачем, а саме, до 4 741   086,27 грн., судова колегія зазначає наступне.
Судовою колегією перевірено, що відповідач, на підставі норм ст. 233 Господарського кодексу України, звернувся до місцевого господарського суду з клопотанням, яке було викладено у відзиві на позовну заяву, про зменшення розміру заявленої позивачем до стягнення пені до 50%. 
В обґрунтування зазначеного клопотання відповідач посилався на такі обставини:
- Акціонерне товариство “Херсонська теплоелектроцентраль”, м. Херсон є акціонерним товариством, 99,8% акцій якого належить державі;
- товариство здійснює виробництво електричної та теплової енергії;
- природний газ використовується підприємством для виробництва теплової енергії, якою опалюється більша частина міста Херсона;
- споживачами послуг з теплопостачання, що надає Акціонерне товариство “Херсонська теплоелектроцентраль”, м. Херсон, є населення, медичні та освітні заклади, бюджетні установи, інші;
- через низьку платіжну дисципліну споживачів Акціонерне товариство “Херсонська теплоелектроцентраль”, м. Херсон має значну дебіторську заборгованість;
- розмір дебіторської заборгованості має негативну динаміку. Фінансовим результатом господарської діяльності Акціонерного товариства “Херсонська теплоелектроцентраль”, м. Херсон за 2019 рік є збиток, станом за 9 місяців 2020 року також наявні збитки. Станом на 18.11.2020 року дебіторська заборгованість за спожиту теплову енергію становить 136 809,9 тис. грн.;
- юридичним відділом постійно ведеться діяльність, спрямована на зменшення дебіторської заборгованості. Станом на жовтень 2020 року на розгляд лише до Херсонського міського суду Херсонської області подано 487 позовних заяв про стягнення заборгованості із фізичних осіб. При здійсненні контролю за виконанням судових рішень товариство активно співпрацює з державною виконавчою службою та приватними виконавцями;
- специфіка виробничої діяльності Акціонерного товариства “Херсонська теплоелектроцентраль”, м. Херсон полягає у неможливості застосувати до боржників такий засіб впливу, як припинення постачання послуг. При цьому, товариство постійно вживає заходи щодо зниження розміру цієї заборгованості, в тому числі шляхом проведення претензійно-позовної роботи. Крім того, негативним чинником, що впливає на фінансовий стан товариства, є сезонність розрахунків за спожиті послуг з теплопостачання.
Наведене, на думку відповідача, свідчить, що неналежне виконання Акціонерним товариством “Херсонська теплоелектроцентраль”, м. Херсон грошового зобов`язання за договором спричинене не його зловживанням своїми правами, а об`єктивними обставинами, що унеможливили вчасну оплату відповідної заборгованості. При цьому, товариство вживає залежних від нього заходів для належного і як найшвидшого виконання зобов`язання за договором купівлі-продажу щодо оплати вартості отриманого газу.
На підтвердження вказаних обставин відповідачем було надано до суду довідку про стан заборгованості за теплову енергію на 18.11.2020 року, баланс (звіт про фінансовий стан) на 31.12.2019 року, звіт про фінансові результати Акціонерного товариства “Херсонська теплоелектроцентраль”, м. Херсон за 2019 рік, баланс станом на 30.09.2020 року, звіт про фінансові результати за 9 місяців 2020 року. (т.4 а.с.63-67).
Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. Повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
При цьому, право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.
Аналіз приписів ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1 с. 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013.
Зі змісту наведених норм випливає, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є суб`єктивним правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 року у справі № 904/4685/18, від 21.11.2019 року у справі № 916/553/19, від 22.11.2019 року у справі № 922/937/19, від 13.01.2020 року у справі № 902/855/18, від 14.01.2020 року у справі № 911/873/19, від 10.02.2020 року у справі №910/1175/19, від 20.08.2020 року у справі № 904/3546/19).
Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 року у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 року у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 року у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 року у справі № 902/855/18.
Таким чином, суд, досліджуючи питання щодо зменшення пені, повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів обох сторін, а не лише відповідача.
Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити і з того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.
Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі ст. 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.
Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.
При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. 73, 74, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив під час вирішення позову.
Наведені норми зобов`язують суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, необхідних для правильного вирішення спору, на основі вичерпних і підтверджених висновків.
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суду у постанові від 27.01.2020 року у справі № 916/469/19.
Так, задовольняючи клопотання відповідача про зменшення розміру заявленої до стягнення пені, суд першої інстанції виходив з таких обставин:
- із загальної суми заборгованості за поставлений газ (211964536,96 грн.) відповідачем до подання даного позову сплачено 128121097,33 грн., тобто 60,44%;
- в межах провадження у даній справі господарським судом, поміж іншого, стягнуто на користь позивача 4150360,66 грн. 3 % річних та 3179186,44 грн. інфляційних втрат;
- позивачем не надано суду доказів понесення ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором або погіршення матеріального стану підприємства саме у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору постачання природного газу;
- обставини наявності значної заборгованості споживачів перед відповідачем та збитковість Акціонерного товариства “Херсонська теплоелектроцентраль”, м. Херсон підтверджені належними доказами, а саме - довідкою про стан заборгованості за теплову енергію на 18.11.2020 року, балансом (звіт про фінансовий стан) на 31.12.2019 року, звітом про фінансові результати Акціонерного товариства “Херсонська теплоелектроцентраль”, м.Херсон за 2019 рік, балансом станом на 30.09.2020 року, звітом про фінансові результати за 9 місяців 2020 року.
Враховуючи викладене, а також матеріальний стан відповідача, наявні в матеріалах справи документи, які підтверджують дебіторську заборгованість населення, бюджетних установ перед Акціонерним товариством “Херсонська теплоелектроцентраль”, м. Херсон, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді пені, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, а також те, що нарахування та стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат компенсує позивачу негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов Договору, місцевий господарський суд, дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, є задоволення клопотання відповідача та обмеження розміру пені на 50 % та відповідно стягнення з відповідача 4741086,27 грн. пені. 
Водночас слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, доказів завдання збитків позивачу з боку відповідача внаслідок несвоєчасного виконання останнім зобов`язань за договором постачання природного газу та інших негативних наслідків матеріали господарської справи не містять.
Проаналізувавши обставини та мотиви, якими керувався суд першої інстанції, задовольняючи клопотання про зменшення заявленої до стягнення пені, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку про обґрунтованість такого зменшення судом першої інстанції, враховуючи ще й те, що позовні вимоги позивача перенасичені грошовими вимогами.
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, про необґрунтоване зменшення судом першої інстанції розміру пені є такими, що не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки судом у вирішенні цього питання було досліджено ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні та інші фактори, які вплинули на можливість своєчасної оплати відповідачем вартості поставленого природного газу.
Посилання позивача на те, що суд першої інстанції в порушення ст. 233 Господарського кодексу України, при вирішенні питання щодо зменшення пені не надав оцінку винятковості випадку зменшення пені, з урахуванням інтересів сторін, а лише відповідача, колегією суддів також не приймаються до уваги, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження зазначених скаржником в апеляційній скарзі обставин та факту існування понесених позивачем збитків через несвоєчасність сплати відповідачем коштів по виставленим рахункам.
Судова колегія також не бере до уваги твердження позивача про те, що право на зменшення неустойки (штрафу, пені) виникає у господарського суду виключно за наявності значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків і тільки у разі наявності такого перевищення суд може скористатися наданим йому процесуальним правом, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, наданих позивачем, які б підтверджували наявність збитків, які виникли у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про постачання природного газу. 
З урахуванням зазначеного, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що наявні правові підстави для зменшення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача, оскільки відповідач не здійснив дії щодо своєчасної оплати отриманого природного газу з поважних причин, бо здійснення такої оплати поставленого позивачем газу залежить виключно від вчасних розрахунків споживачів за спожиту теплову енергію та виходячи з викладеного вище.
Крім того, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що задоволення судом першої інстанції клопотання про зменшення розміру пені є суб`єктивним правом суду при оцінці наданих доказів, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань і дослідження доказів, і з урахуванням наявності у матеріалах справи доказів на підтвердження обставин, якими таке клопотання обґрунтоване, і такі дії суду не можуть бути підставою для скасування рішення суду в цій частині при відсутності інших порушень норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, доводи Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ, викладені в цій частині апеляційної скарги, не спростовують наведених висновків господарського суду першої інстанції, а, відтак, підстави для скасування чи зміни судового рішення в цій частині у даному випадку відсутні.
Що стосується доводів апеляційної скарги в частині неправомірно здійсненого судом першої інстанції перерахунку заявленої до стягнення суми інфляційних втрат, судова колегія зазначає таке.
За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), в якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання, то їх нарахування за наступний період необхідно здійснювати позивачем з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 року у справі № 905/600/18, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 року у справі №916/190/18, зазначено, що нарахування "інфляційних втрат" за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 року у справі № 905/21/19 викладений правовий висновок про те, що при розрахунку "інфляційних втрат" у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин за аналогією закону підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 року № 265, а також визначений порядок нарахування інфляційних втрат у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу.
Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Частиною 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду.
Однак суд першої не здійснив перерахунку "інфляційних втрат" з урахуванням того, що нарахування інфляційних втрат за наступний період здійснюється саме з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, та не врахував правовий висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладений від 26.06.2020 року у справі № 905/21/19, а тому розрахунок зроблений судом є помилковим.
При цьому, судовою колегією було перевірено розрахунок інфляційних втрат, зроблений позивачем, та встановлено, що такий розрахунок є арифметично вірним та відповідає вимогам до нарахування інфляційних втрат з урахуванням висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладений від 26.06.2020 року у справі № 905/21/19, а тому апеляційна скарга в цій частині підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції – зміні із задоволенням позовних вимог про стягнення інфляційних нарахувань в повному обсязі.
Крім того, судова колегія зауважує, що судом першої інстанції було помилково визначено розмір судового збору, який належить до стягнення із відповідача відповідно до задоволених позовних вимог, оскільки при зменшенні судом розміру правомірно нарахованої пені, судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується в повному обсязі з відповідача.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин судова колегія вважає, що аргументи, викладені в апеляційній скарзі Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м.Київ частково знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді рішення в оскаржуваній частині, у зв’язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення Господарського суду Херсонської області від 08.04.2021 року у справі №923/1094/20 – зміні в його мотивувальній та резолютивній частинах із задоволенням позовних вимог про стягнення інфляційних нарахувань в повному обсязі та залишенням його без змін в іншій частині.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам. 
Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ на рішення Господарського суду Херсонської області від 08.04.2021 року у справі № 923/1094/20 задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Херсонської області від 08.04.2021 року у справі №923/1094/20 – змінити.
Позовні вимоги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ до Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль", м. Херсон про стягнення 83   843   439,63 грн. – основної заборгованості, 9   482   172,54 грн. – пені, 4   150   360,66 грн. – 3% річних, 3   201   349,12 грн. – інфляційних витрат задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль" (73036, м.Херсон, Бериславське шосе, буд.1, код ЄДРПОУ 00131771) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, код ЄДРПОУ 20077720) 83 843   439,63 грн. основної заборгованості, 4 741   086, 27 грн. пені, 4 150   360,66 грн. 3 % річних, 3   201   349,12 грн. інфляційних втрат, 735   700,00 грн. судового збору, 335,80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
В іншій частині рішення Господарського суду Херсонської області від 08.04.2021 року у справі № 923/1094/20 – залишити без змін.
Доручити Господарському суду Херсонської області видати наказ.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.
Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 05.07.2021 року. 
Повний текст постанови складено 06 липня 2021 року.

           Головуючий суддя    	           Г.І. Діброва	
Судді 	Н.М. Принцевська	
 	           А.І. Ярош