ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/14892/17                                                                Суддя (судді) першої інстанції: Кармазін О.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  05 липня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Бєлової Л.В. 
суддів:                     Ганечко О.М., Степанюка А.Г.   

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року (справу розглянуто в порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив: 
- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 31.10.2017 №0021594204 та від 31.10.2017 №0021604204.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права. 
Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що сума акцизного податку не включається до складу доходу фізичної особи-підприємця, яка перебуває на загальній системі оподаткування та, відповідно, до складу витрат. 
Позивач також зазначає, що витрати платника податку на додану вартість виникають по факту їх понесення і не залежать від закінчення податкового періоду, в якому виникли, у зв`язку з чим не реалізація позивачем товарів у податковому періоді, в якому вони були придбані, не може слугувати підставою для зменшення суми витрат платника податків. 
02 червня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Головного управління ДПС у м. Києві, в якому відповідач повністю підтримує позицію суду першої інстанції та вказує про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги. Загалом, відзив є ідентичним висновкам суду першої інстанції та відзиву на позовну заяву, наданому до суду першої інстанції. 
Також у відзиві викладено клопотання про заміну неналежного відповідача, в якому просить здійснити заміну відповідача на Головне управління ДПС у м. Києві як відокремленого підрозділу (код ЄДРПОУ 44116011).
Так,  постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» від 30 вересня 2020 року №893  постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно додатку. На базі ліквідованого Головного управління ДПС у м.Києві утворено територіальний орган на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України - Головне управління ДПС у м.Києві (код ЄДРПОУ 44116011), яке створено 30 вересня 2020 року, про що міститься відповідний запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за №1000741030008085321.
Відповідно до п.7 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року № 227, Державна податкова служба здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку її територіальні органи. Державна податкова служба та її територіальні органи є контролюючими органами (податковими органами, органами стягнення).
Згідно п.1 Положення про Головне управління ДПС у м. Києві, затвердженого наказом Державної податкової служби України від 12 листопада 2020 року № 643 (далі - Положення), Головне управління ДПС у м. Києві є територіальним органом, утвореним на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, ГУ ДПС у м. Києві забезпечує реалізацію повноважень ДПС України на території м. Києва та Головне управління ДПС у м. Києві (код ЄДРПОУ 44116011) є правонаступником майна, прав та обов`язків Головного управління ДПС у м. Києві (код ЄДРПОУ 43141377).
Відповідно до п.15 Положення Головне управління ДПС у м. Києві (код ЄДРПОУ 44116011) утворюється без статусу юридичної особи та є органом державної влади, має окремий баланс, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, печатку та бланк зі своїм найменуванням та із зображенням Державного Герба України, є розпорядником бюджетних коштів.
Статтею 52 Кодексу адміністративного судочинства України  встановлено, що у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
З огляду на вказане, колегія суддів вважає клопотання таким, що підлягає задоволенню, тому слід замінити сторону - Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві (код ЄДРПОУ 39439980) на його правонаступника - Головне управління Державної податкової служби у м. Києві (код ЄДРПОУ 44116011).
Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ГУ ДФС у м. Києві проведена документальна планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року. 
За результатами перевірки складено акт перевірки від 05.10. №1888/26-15-42-04-2642614533.
Встановлено і учасниками справи не заперечується, що позивач зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності 09.02.2000. Станом на час проведення перевірки позивач перебував на обліку в ДПІ Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві з 01.10.2001.
Місцезнаходження фізичної особи-підприємця: АДРЕСА_1 .
Позивач зареєстрований платником податку на додану вартість з 25.03.2005.
До основного виду діяльності відноситься - за кодом ВЕД 47.21 - роздрібна торгівля фруктами й овочами в спеціалізованих магазинах.
Позивач здійснював свою діяльність, перебуваючи   на загальній системі   оподаткування, обліку та звітності.
Згідно акту перевірки, до перевірки надавались:
-                    первинні документи, зокрема, банківські виписки, книги обліку розрахункових операцій. 
-                    письмові пояснення щодо залишків товарних запасів станом на 31.12.2016 рік, залишків товарних запасів станом на 31.12.2016 рік;
-                    оборотно-сальдова відомість «Розрахунки з вітчизняними постачальниками», в якій обліковуються витрати на придбання товарно-матеріальних цінностей, вартість виконаних робіт та наданих послуг.
Відтак, у розділі III Акту перевірки   сформовано наступні узагальнені висновки,   відповідно до яких позивачем, на думку ГУ ДФС у м. Києві, допущено наступні порушення:
-                    ст. 177.2 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку з доходів фізичних осіб в сумі 160   555,05 грн. за 2016 рік;
-                    п. 16 прим. 1 підр. 10 розд. XX Податкового кодексу України, що призвело до заниження та не сплати військового збору у розмірі 13   379,59 грн. за період 2016 рік.
Отже, відповідачем в акті перевірки зафіксовані наступні епізоди порушень ФОП ОСОБА_1 :
- щодо заниження доходу за 2016 рік: перевіркою встановлено не повне відображення оподаткованого доходу на загальну суму 323   020,00 грн. (в акті перевірки т.1, а.с. 22 зроблено технічну описку і замість суми 323   020,00 грн. вказана сума 249   848,51 грн., проте в подальшому по тексту зазначена вірна сума - 323   020,00 грн.) (т.1 а.с.22);
- щодо визначення витрат,   безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу (документально підтверджених), відповідні висновки сформульовані   у п. 2.1.3. акту перевірки: перевіркою встановлено, що сума 568   952,52 грн. у розділі валових витрат (ТМЦ) включена безпідставно, так як придбаний товар станом на 31.12.2016 року не було реалізовано та обліковується в товарних залишках;
- щодо військового збору:   перевіркою визначення оподатковуваного доходу встановлено заниження чистого доходу за 2016 в загальній сумі 891   972,52, внаслідок заниження доходу та завищення витрат на дану суму, що призвело до заниження військового збору за 2016, що підлягає сплаті до бюджету, на 13   379,59 грн.
На підставі зазначеного, відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 31.10.2017 №0021594204 та від 31.10.2017 №0021604204.
Вважаючи податкові повідомлення-рішення контролюючого органу протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що відповідач ні в акті перевірки, ні в письмовому відзиві проти позовної заяви не вказував на те, що спірна сума є акцизним податком та підлягає включенню до доходу позивача. Відтак, висновки ГУ ДФС у м. Києві за «першим епізодом» є обґрунтованими та вірними по суті. Позивачем не доведено наявності помилок у математичних розрахунках та неправильного застосування відповідачем норм податкового законодавства до фактичних обставин.
Щодо висновків ГУ ДФС у м. Києві за «другим епізодом», суд першої інстанції вказав, що різниця у сумі 568   952,52 грн. є вартістю товару, який не реалізовано позивачем та обліковується в товарних залишках, а відтак вказана сума відповідно до приписів п.177.4 ст. 177 Податкового кодексу України не могла бути віднесеною до витрат.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щодо висновку податкового органу про заниження доходу за 2016 рік, а саме неповне відображення оподаткованого доходу на загальну суму 323  020,00 грн. (в акті перевірки т.1, а.с. 22 зроблено технічну описку і замість суми 323   020,00 грн. вказана сума 249   848,51 грн., проте в подальшому по тексту зазначена вірна сума - 323   020,00 грн.) (т.1 а.с.22), колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до пункту  177.2  статті  177 Податкового кодексу України  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.
Згідно з пунктом  177.3  статті  177 Податкового кодексу України  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)  для фізичної особи-підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).
Підпунктом  14.1.4  пункту  14.1  статті  14 Податкового кодексу України  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що акцизний податок є непрямим податком на споживання окремих видів товарів (продукції), визначених цим Кодексом як підакцизні, що включається до ціни таких товарів (продукції).
Системний аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку про те, що податок на додану вартість та акцизний податок мають однакову правову природу, а саме обидва податки є непрямими. Однак, норма пункту  177.3  статті  177 Податкового кодексу України  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не виключає зі складу доходу фізичної особи-підприємця акцизного податку.
При цьому положеннями податкового законодавства передбачено основоположні принципи функціонування податкової системи країни, зокрема такі як єдиний підхід до встановлення податків і зборів (підпункт  4.1.11  пункту  4.1  статті  4 Податкового кодексу України), нейтральність оподаткування (підпункт  4.1.8  пункту  4.1  статті  4 Податкового кодексу України), відповідно до якого установлення податків та зборів повинно відбуватись у спосіб, який не впливає на збільшення або зменшення конкурентоздатності платника податків.
Акцизний податок є непрямим податком, який встановлюється у вигляді надбавки до ціни, оплачується покупцями при придбанні підакцизних товарів та вноситься до бюджету продавцями таких товарів за визначеними  Податковим кодексом України  ставками.
Наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 № 73  затверджено Національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності»  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), згідно з яким визначаються мета, склад і принципи складання фінансової звітності та вимоги до визнання і розкриття її елементів.
Відповідно до пункту 3 Положення доходами є збільшення економічних вигод у вигляді надходження активів або зменшення зобов`язань, які призводять до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників).
Враховуючи те, що акцизний податок в подальшому підлягає перерахуванню до бюджету, він не призводить до зростання власного капіталу, отже, не може бути врахований як доход.
Також, згідно з підпунктом 6.1 пункту 6 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого  наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290, не визнаються доходами такі надходження від інших осіб, як сума податку на додану вартість, акцизів, інших податків і обов`язкових платежів, що підлягають перерахуванню до бюджету й позабюджетних фондів.
Більш того, в подальшому законодавцем усунуто розбіжності та  Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21.12.2016 № 1797-VIII  пункт 177.3 Податкового кодексу України  доповнено підпунктом 177.3.1 такого змісту: не включаються до доходу фізичної особи-підприємця суми акцизного податку з реалізованих суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів. Це уточнення фактично не змінило регулювання, воно конкретизувало дійсний зміст розглядуваних правовідносин.
Аналогічний підхід до застосування наведених вище правових норм висловлено у постановах Верховного Суду від 19 червня 2020 року у справі № 806/583/17, від 27 лютого 2018 року у справі № 821/274/17.
Частиною першою  статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Відповідно до частини п`ятої  статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частини шостої  статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Від наведених вище правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах палата, об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду у відповідності до  статті 346 КАС  не відступала, а тому підстав для їх неврахування при вирішенні даного спору немає.
При цьому, висновок суду першої інстанції про те, відповідач ні в акті перевірки, ні в письмовому відзиві проти позовної заяви не вказував на те, що спірна сума є акцизним податком та підлягає включенню до доходу позивача, що, на думку суду першої інстанції є підставою для відхилення відповідних доводів позивача, є помилковим, оскільки акт перевірки містить фактично лише констатацію факту заниження доходу за 2016 рік на загальну суму 323  020,00 грн.
В той же час, позивач вказує, що саме відповідна сума не була ним включена до доходу з огляду на те, що остання є акцизним податком від продажу алкогольних напоів та тютюнових виробів, сплаченим Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за 2016 рік, що, в свою чергу, підтверджується самим актом перевірки та наданими представником позивача копіями декларацій акцизного податку за січень-грудень 2016 року (т. 1, а.с. 68)
За таких обставин, враховуючи, що акцизний податок не призводить до зростання власного доходу підприємця, отже останній не може бути врахований як дохід, колегія суддів приходить до висновку про протиправність висновку контролюючого органу щодо заниження Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 доходу за 2016 рік на загальну суму 323   020,00 грн. 
Стосовно визначення витрат,   безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу (документально підтверджених) у розрізі висновків податкового органу, що сума 568   952,52 грн. у розділі валових витрат (ТМЦ) включена безпідставно, так як придбаний товар станом на 31.12.2016 року не було реалізовано та обліковується в товарних залишках, колегія суддів зазначає натупне. 
З матеріалів справи вбачається, що контролюючий орган в Акті перевірки зазначив про те, що Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 були завищені витрати періоду, який перевірявся, на суму 568 952,52 грн., чим порушено положення п. 177.4. ст. 177 Податкового кодексу України. Такий висновок грунтується на тій підставі, що позивачем задекларовані витрати на придбання товарно-матеріальних цінностей на суму 23 673 915,80 грн., а відповідно до пояснень позивача залишок товарних запасів станом на 01.01.2016 р. становить 2 151 229,88 грн., а станом на 31422016 р. - 3 035 585,40 грн. Таким чином, відповідач дійшов до висновку про безпідставність включення 568 952,52 гри., оскільки товари на вказану суму не були реалізовані станом на 31.12.2016 р. та обліковуються в товарних залишках.
В той же час, суд першої інстанції, погоджуючись із вказаними доводами відповідача, не врахував, що відповідно до підпункту 177.4.1. п, 1774. ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.
При цьому, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що приписи Податкового кодексу України не встановлюють обов`язку фізичної особи-підприємця змінювати/корегувати витрати, встановлені п. п. 1.44. п. 1774. ст. 177 Податкового кодексу України та понесені в певному податковому періоді, у зв`язку із закінченням такого періоду.
Отже, судом першої інстанції не враховано, що витрати платника нодатку на додану вартість виникають по факту їх понесення і не залежать від закінчення податкового періоду, в якому виникли, у зв`язку із чим не реалізація Фізичною особою-підприємцем      ОСОБА_1 товарів у податковому періоді, в якому вони були придбані, не може слугувати підставою для зменшення суми витрат платника податків, -
Відповідно до підпункту а) п. 185.1. Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на додачу вартість є операції з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.
Згідно з пунктом а) пункту 198.1. Податкового кодексу України до податкового кредиту віднесено суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Таким чином, операції позивача з придбання товарів, вартість яких включена до складу витрат, дають позивачу право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість, а операції з подальшого продажу таких товарів позивачем є об`єктом оподаткування податком на додану вартість.
З матеріалів акту перевірки вбачається, що контролюючий орган дійшов висновку про правомірність формування позивачем зобов`язань та податкового кредиту з податку на додану вартість. 
Вищевикладене додатково підтверджує поимлковість висновків Головного управління ДФС у місті Києві та суду першої інстанції про завищення витрат періоду, який перевірявся, на суму 568 952,52 грн.. оскільки констатація відповідачем правомірності формування зобов`язань та податкового кредиту з податку на додану вартість взаємовиключає можливість завищення відповідних витрат позивача. 
Відтак, з огляду на висновки апеляційного суду про помилковість висновків суду першої інстанції щодо правомірності встановленого відповідачем порушення ст. 177.2 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку з доходів фізичних осіб в сумі 160   555,05 грн. за 2016 рік, колегія суддів вважає наявними правові підстави для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 31.10.2017 №0021594204, яким позивачу збільшено суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб 160  555,05 грн. та за штрафними санкціями 80  277,53 грн. 
Щодо податкового повідомлення-рішення від 31.10.2017 №0021604204, яким позивачу донараховано військовий збір за 2016, що підлягає сплаті до бюджету, на суму 13 379,59 грн. та 3  344,90 грн. за штрафними санкціями, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до приписів п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.
Платниками збору є особи, визначені  пунктом 162.1  статті 162 цього Кодексу.
Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені  статтею 163  цього Кодексу.
Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.
Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому  статтею 168  цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.
Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у  статті 171  цього Кодексу.
Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені  статтею 176  цього Кодексу.
Відповідно до статті 163 Податкового кодексу України, Об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.
Об`єктом оподаткування нерезидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід з джерела його походження в Україні; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).
Таким чином база, на яку нараховується військовий збір є похідною від бази оподаткування податком на доходи фізичних осіб. 
Відтак, з огляду на встановлену колегією суддів неправомірність висновків контролюючого органу щодо заниження позивачем податку з доходів фізичних осіб в сумі 160   555,05 грн. за 2016 рік, то нарахування відповідачем й грошового зобов`язання з військового збору, що підлягає утриманню із суми отриманих доходів, які підлягають обкладенню податком на доходи фізичних осіб, є протиправним та вказує про наявність підстав для скасування податкового повідомлення-рішення від 31.10.2017 №0021604204. 
За таких обставин, враховуючи помилково включені відповідачем до доходів платника податків суми акцизного податку, які отримані ним при реалізації підакцизних товарів та в подальшому перераховуються до державного бюджету та помилково віднесену вартість нереалізованих товарів до складу доходів платника, внаслідок чого було невірно визначено базу нарахування податку на доходи та військового збору платка податків, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень контролюючого органу. 
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України    та судову практику, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (Головного управління Державної податкової служби у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень. 
Згідно з положеннями  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нової постанови, позовні вимоги задовольнити повністю.
Так, відповідно до частини шостої  статті 139 КАС України,  якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини першої  статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього  Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини першої  статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем при поданні позовної заяви  сплачено судовий збір згідно з квитанцією № 46 від 15.11.2017 року в сумі 2575,77 грн (т. 1, а.с. 3) та за подання апеляційної скарги згідно з квитанцією № 19863 на суму 3  863,37 грн.
А тому, з огляду на задоволення позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві у загальному розмірі 6  439,07 грн. 
Керуючись ст.  243,  315,  317,  322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року - задовольнити повністю. 
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року - скасувати. 
Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (Головного управління Державної податкової служби у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити повністю. 
Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 31.10.2017 №0021594204 та від 31.10.2017 №0021604204.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у . Києві (адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, код ЄДРПОУ 44116011) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в загальній сумі 6  439 (шість тисяч чотириста тридцять дев`ять) грн. 07 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                              Л.В. Бєлова

Судді                                                                                    О.М. Ганечко, 

                                                                                             А.Г. Степанюк